Справа № 127/39455/24
Провадження № 22-ц/801/1404/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року	Справа № 127/39455/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2025 року, ухвалене суддею Дерновою В.В. в м.Вінниці, в цивільній справі за позовом  Кредитної спілки  «Істок» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про  стягнення заборгованості  за кредитним договором,
встановив:
У грудні 2024 року Кредитна спілка «Істок» (далі – КС «Істок») звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на користь КС «Істок» в солідарному порядку заборгованість за договором про споживчий кредит №ДКВ-2658 від 03 серпня 2018 року у розмірі 42 140 гривень станом на 30 вересня 2024 року, з яких: 32 402 грн – заборгованість за основною сумою кредиту; 9 738 гривень – інфляційні втрати.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 серпня 2017 року до КС «Істок» звернувся відповідач ОСОБА_1 із заявою на вступ до кредитної спілки, яку було задоволено. У той же день ОСОБА_1 сплатив вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок, таким чином, на підставі ст. 10, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про кредитні спілки» ОСОБА_1 набув членства у КС «Істок».
03 серпня 2018 року ОСОБА_1 подав до позивача заяву на отримання кредиту та відповідно цього ж дня між КС «Істок» та ОСОБА_1  було укладено договір про споживчий кредит №КДВ-2658, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 76 000 грн строком на 18 місяців, тобто до 03 лютого 2020 року. Плата за надання кредиту становить 73,29 грн щоденно. 
03 серпня 2018 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 , між КС «Істок» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №ДКВ-2658 ДП1, згідно умов якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність разом із позичальником перед кредитором за виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит №ДКВ-2658 від 03 серпня 2018 року. 
На момент подання позовної заяви відповідач ОСОБА_1 відповідно до графіку платежів мав би сплатити 17 платежів по 6 755 грн та 1 платіж в розмірі 6 727,75 грн, загалом 121 562,75 грн. Проте, замість 18 платежів він здійснив лише 4 платежі згідно графіку та 16 платежів з порушенням графіку на загальну суму 90 240 грн, з якої 43 598 грн – основна сума кредиту та 46 642 грн – плата. Таким чином, ОСОБА_1 сплачено 43 598 грн основної суми (тіла) кредиту. Отже, залишок основної суми (тіла) кредиту становить 32 402 грн: 76 000 грн – 43 598 грн.
Інфляційні нарахування за період з 25 січня 2019 року (першого дня прострочення) по 01 лютого 2022 року становлять 9 738 грн.
Таким чином, загальна заборгованість за кредитом становить 42 140 грн, з яких: 32 402 грн – заборгованість за основною сумою кредиту; 9 738 грн – інфляційні втрати. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на користь КС «Істок» заборгованість за договором про споживчий кредит №ДКВ-2658 від 03.08.2018 року у розмірі 42 140 грн. (сорок дві тисячі сто сорок гривень), з яких 32 402 грн. – заборгованість за основною сумою кредиту, 9 738 грн. – інфляційні втрати.
Стягнуто з ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на користь КС «Істок» по 1 514 грн. судового збору.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.
У скарзі зазначає, що він, як військовослужбовець, який перебуває на військовій службі, в силу положень п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності з 08 червня 2014 року, не має сплачувати штрафні санкції, пеню за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, проценти за користування кредитом з початку і до закінчення особливого періоду. Крім того, позивач мав право звернутися до суду із вказаним позовом до 03 лютого 2023 року, а відтак, звертаючись 02 грудня 2024 року до суду із цим позовом позивач пропустив строки позовної давності.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 серпня 2017 року до КС «Істок» звернувся відповідач ОСОБА_1 із заявою про вступ до кредитної спілки, яку було задоволено і у той же день, 10 серпня 2017 року, сплатив вступний внесок та обов`язковий пайовий внесок (а.с.11-14). 
Таким чином, на підставі ст. 10, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про кредитні спілки»  ОСОБА_1 набув членства у КС «Істок». 
03 серпня 2018 року  ОСОБА_1  подав до КС «Істок» заявку на отримання кредиту у розмірі 76 000 гривень для ремонту, у зв`язку із чим на засіданні кредитного комітету КС «Істок» було прийнято рішення щодо надання останньому кредиту згідно поданої заяви (а.с.15-16). 
03 серпня 2018 року  КС «Істок» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит №ДКВ-2658, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у розмірі 76 000 грн (п.1.1) строком на 18 місяців до 03 лютого 2020 року (п. 1.2). Плата за надання кредиту становить 83,29 грн щоденно (п. 2.5) (а.с. 17-18).
03 серпня 2018 року  між КС «Істок» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір поруки №ДКВ-2658 ДП-1, згідно умов якого поручитель зобов`язався нести солідарну відповідальність разом із позичальником перед кредитором за виконання зобов`язання за Договором про споживчий кредит №ДКВ-2658 від 03 серпня 2018 року (а.с. 19).
КС «Істок» виконала взяті на себе зобов`язання за договором та надала ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 76 000 гривень, що підтверджується видатковими касовими ордерами від 03 серпня 2018 року та від 06 серпня 2018 року (а.с. 20-21).
Як вбачається із Розрахунку заборгованості та бухгалтерської довідки розрахунку боргу, відповідач ОСОБА_1 несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату по кредиту, порушуючи умови кредитного договору, в зв`язку з чим станом на 30 вересня 2024 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 42 140 грн, з яких: 32 402 грн – заборгованість за основною сумою кредиту; 9 738 грн – інфляційні втрати (нараховані за період з 25 січня 2019 року по 01 лютого 2022 року) (а.с. 22-24).
 КС «Істок» на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надсилалися вимоги №106 та №105 від 12 вересня 2024 року про погашення заборгованості, які залишилися без реагування (доказів протилежного суду надано не було) (а.с.25-28).
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, КС «Істок» звернулося до суду з даним позовом про стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 в солідарному порядку.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом норми статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (частини 1, 2 статті 639 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ст. 1050 ЦК України).
Частиною першою статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Всупереч умов укладеного договору про споживчий кредит №ДКВ-2658 від 03 серпня 2018 року, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів у строки і на умовах, передбачених договором, відповідачем ОСОБА_1 належним чином не виконувалися, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість.
За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконання з настанням цієї події.
Таким чином, відповідач зобов`язаний виконувати умови кредитних договорів у відповідності до їх умов та вимог законодавства.
З положень ч. 13 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України слідує, що обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру заборгованості покладається на позивача, а відповідач, у разі заперечень щодо обставин, викладених у позові, повинен спростувати наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитом та її розмір.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів (ст. 76-79 ЦПК України).
Суд першої інстанції, встановивши, що у цій справі позичальник не довів належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених кредитним договором, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованості за кредитним договором.
У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що в силу положень п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності з 08 червня 2014 року, він не має сплачувати штрафні санкції пеню за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності, проценти за користування кредитом з початку і до закінчення особливого періоду.
Вказана позиція скаржника відхиляється апеляційним судом, оскільки, по-перше, вказані обставини не лягли в основу його заперечень щодо позову в суді першої інстанції.
По-друге, у пункті 15 частини 3 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на момент укладення договору) зазначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) викладено правовий висновок, який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.
Разом з тим, позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, пені чи процентів КС «Істок» не заявлялося.
З позовної заяви та наданих розрахунків заборгованості слідує, що позивач просить стягнути з відповідачів 32 402 грн заборгованості за основною сумою боргу та 9 738 грн інфляційних нарахувань.
Верховний Суд у постанові від 05 липня 2019 року у справі №905/600/18 дійшов висновку, що враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Проценти нараховані відповідно до статті 625 ЦК України не підпадають під обмеження, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки за своєю суттю, як і інфляційні втрати, мають компенсаційний, а не штрафний характер, виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає в отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року №703/2718/16-ц, від 23 жовтня 2019 року, №723/304/16-ц та 27 листопада 2019 року №340/385/17).
Тому підстав ухвалювати нове рішення про відмову у задоволенні позову з цих підстав не має.
Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що за змістом кредитного договору строк його дії визначений до 03 лютого 2020 року, а відтак позивач міг звернутися до суду із позовом до 03 лютого 2023 рок. Тоді як з позовом до суду позивач звернувся лише 02 грудня 2024 року, що, на його думку, свідчить про пропуск строку на подачу позовної заяви.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги з приводу пропуску КС «Істок» строку позовної давності відхиляються апеляційним судом з огляду на наступне.
Загальна позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, згідно зі статтею 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.
Водночас застосувати її суд може лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).
Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) викладено висновок про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції може вирішити заяву відповідача про застосування строку позовної давності, якщо він не міг скористатись правом на подання цієї заяви до суду першої інстанції у зв`язку неповідомленням належним чином про розгляд справи та не прийняттям участі у розгляді справи.
З матеріалів справи встановлено, що 02 січня 2025 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, тобто йому було відомо про розгляд справи.
04 березня 2025 року адвокат Бездітна Т.В., як представник ОСОБА_1 , ознайомилася з матеріалами справи.
Заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам процесуального законодавства.
Однак, ОСОБА_1 заяви про застосування позовної давності не подавав та про пропуск позивачем строку до моменту ухвалення рішення не заявляв, тому доводи апеляційної скарги з приводу пропуску позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу.
Факт перебування ОСОБА_1 на навчанні не заважав йому подати клопотання про зупинення провадження у справі, а відтак це і не було перешкодою для подання заяви про сплив позовної давності.
Крім того, інтереси ОСОБА_1 в суді першої інстанції на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги від 31 січня 2025 року представляла адвокат Бездтіна Т.В..
Та обставина, що вона з 10 квітня 2025 року по 02 травня 2025 року перебувала у відпустці не має правового значення, оскільки з матеріалами справ вона ознайомилася 04 березня 2025 року, а рішення ухвалено судом 04 квітня 2025 року.
Враховуючи викладене, підстави для вирішення питання щодо застосування строку позовної давності у суду апеляційної інстанції відсутні.
Відтак, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   залишити без задоволення.
Рішення  Вінницького міського  суду Вінницької  області від  04 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                           Т.Б. Сало

Судді                                                              О.В. Ковальчук

                                                                      О.С. Панасюк