ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 1326/10462/2012
провадження № 61-17496св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,
особа, яка звернулась з апеляційною та касаційною скаргою, - перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради на ухвалу Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у складі суддів Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», в якому просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні власністю - гаражем за адресою: АДРЕСА_1 -є та зобов`язати останню повернути ключі від вказаного гаража. 
Короткий зміст судових  рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2012 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні гаражем за адресою: АДРЕСА_1 -є шляхом повернення ключів від вказаного гаражу та забезпечення вільного доступу до нього.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю гаражу, яка складається з таких приміщень: гараж площею - 20,8 кв. м., гараж площею - 
31,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 -є.
Керівник Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області, як особа яка не брала участі у справі, 25 жовтня 2024 року подав до Львівського апеляційного суду  апеляційну скаргу в інтересах держави в особі Львівської міської ради, вважаючи, що суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Львівської міської ради.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради  з підстав пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення.
Ухвалюючи вказане судове рішення, суд апеляційної інстанції, з посиланням на підпункт 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України зазначив, що оскільки прокурор отримав копію оскаржуваного рішення 08 жовтня 2024 року, тому останнім днем подачі апеляційної скарги є 18 жовтня 2024 року. Звернувшись до апеляційного суду з апеляційною скаргою 25 жовтня 2024 року, прокурор пропустив строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, не зазначивши поважних причин для його поновлення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
24 грудня 2024 року перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду.
Касаційна скарга обґрунтована порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права (абзац 6 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування касаційної скарги прокурор посилався на те, що 08 жовтня 
2024 року він ознайомився із матеріалами справи і отримав копію рішення суду, про що зроблено відмітку у справі. Апеляційна скарга подана прокурором безпосередньо до суду апеляційної інстанції 25 жовтня 2024 року, тобто в строк, визначений статтею 354 ЦПК України.
Вважає, що строк на апеляційне оскарження, який, виходячи з положень пункту 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» та частини третьої статті 3 ЦПК України, становить тридцять днів з моменту отримання копії рішення суду, ним не пропущений. 
Крім того, прокурор зазначив, що перед оскарженням в апеляційному порядку рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2012 року, прокурор зобов`язаний дотриматись процедури, що передує зверненню до суду в інтересах держави в особі суб`єкта владних повноважень, шляхом інформування про порушення інтересів держави, пропозиції самостійно відреагувати на виявлене прокурором порушення із наданням розумного строку для вжиття самостійних заходів на захист інтересів держави, із одночасним попередженням, що такі заходи будуть вживатись прокурором у разі бездіяльності органу місцевого самоврядування, що й було здійснено листом № 1451/04-14-7201вих-24 
від 01 жовтня 2024 року.
Відтак, після спливу запропонованого розумного строку для самостійного вжиття Львівською міською радою заходів щодо оскарження рішення суду та отримання від останньої листа від 24 жовтня 2024 року, окружною прокуратурою наступного дня, тобто 25 жовтня 2024 року, подано апеляційну скаргу на оскаржуване рішення суду. 
Встановлення строку на апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня отримання листа окружної прокуратури, не відповідало б критеріям розумності строку  для самостійного вжиття заходів реагування, оскільки це вимагало б вчинення від Львівської міської ради низки дій протягом обмеженого строку, а саме: подання клопотання про ознайомлення, підготовка проєкту апеляційної скарги, його візування, сплата судового збору та направлення до апеляційного суду апеляційної скарги. 
Відтак, вважає, що ним наведено обґрунтовані підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Франківського районного суду м. Львова  
від 13 грудня 2012 року, оскільки апеляційна скарга подана одразу після  отримання відповіді з Львівської міської ради. 
Аргументи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
11 березня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Згідно з пунктом 13 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон України № 2147-VIII) судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У пункті 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України в 2147-VIII  справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Отже, судові рішення, ухвалені до 15 грудня 2017 року, тобто до набрання чинності ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, які були встановлені процесуальним законом у відповідній редакції, чинній на час виникнення в особи права на оскарження, проте розгляд таких скарг у разі їх подання після 15 грудня 2017 року має здійснюватися за правилами, встановленими ЦПК України у відповідній редакції, що діє після 15 грудня 
2017 року.
Подібний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 та Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 908/1141/15-г.
Рішення суду першої інстанції, яке оскаржувалося прокурором в апеляційному порядку, ухвалене 31 грудня 2012 року, тобто до набрання чинності з 15 грудня 2017 року ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII.
З огляду на те, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції  за правилами ЦПК України 2004 року (у відповідній редакції),  апеляційний суд під час вирішення питання дотримання прокурором строку на апеляційне оскарження  правильно керувався статтею 294 ЦПК України в редакції закону, що діяв на час постановлення рішення суду.
Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Отримавши рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 
2012 року 08 жовтня 2024 року  та звернувшись до апеляційного суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду 25 жовтня 2024 року, прокурор пропустив встановлений чинним та час ухвалення рішення суду законодавством десятиденний строк звернення до суду з апеляційною скаргою. 
Разом з тим, загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій.
Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі    № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі   
№ 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) погодилася з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц, про те, що процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскарженого рішення.
Оскільки апеляційна скарга була подана керівником Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області в інтересах Львівської міської ради        25 жовтня 2024 року, то апеляційний суд при вирішенні питання щодо можливості відкриття апеляційного провадження у справі повинен був керуватися нормами ЦПК України у редакції, що діяла на час подання апеляційної скарги.
Частиною другою статті 358 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:         1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
Оскільки апеляційну скаргу було подано особою, яка не приймала участі у справі, тобто не залученою до розгляду справи, тому у даному випадку підлягає дослідженню питання поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
Відповідно до частини третьої статті 354 ЦПК України (у редакції, чинній станом на момент подання апеляційної скарги) строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Згідно пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має керуватися тим, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише в тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.
Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 22 травня 
2024 року в справі № 1522/13227/12 (провадження № 61-1036св24).
В обґрунтування поважності причин пропуску строку для звернення до суду з апеляційною скаргою, прокурор посилається на те, що 26 вересня 2024 року Франківським районним судом м. Львова одержано лист місцевої прокуратури від 25 вересня 2024 року про ознайомлення з матеріалами справи та надання можливості викопіювання матеріалів справи з метою необхідності вирішення питання щодо наявності підстав для ініціювання перегляду ухваленого у справі рішення, що зачіпає інтереси держави.
У касаційній скарзі прокурор зазначив, що отримав копію оскаржуваного рішення суду 08 жовтня 2024 року, також в матеріалах справи наявна відмітка прокурора про те, що він ознайомився з матеріалами в цей день.
Листом від 01 жовтня 2024 року, тобто до дня ознайомлення прокурора з матеріалами справи, адресованим Львівській міській раді, останній повідомлено, що за наслідками опрацювання відомостей у Єдиному державному реєстрі судових рішень окружною прокуратурою встановлено, що в провадженні Франківського районного суду м. Львова перебувала дана цивільна справа, за результатами розгляду якої ухвалено рішення від 13 грудня 2012 року. З метою забезпечення можливості звернення прокуратури до суду в інтересах Львівської міської ради, прокурор просив надати інформацію та належним чином засвідчені копії документів, які її підтверджують, щодо вжитих або запланованих заходів стосовно оскарження в апеляційному порядку рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2012 року у справі №1326/10462/2012. Запитувану інформацію з копіями запитуваних документів, засвідчених належним чином, у зв`язку із обмеженим строком на апеляційне оскарження прокурор просив надати до 25 жовтня 2024 року.
Листом юридичного департаменту Львівської міської ради від 24 жовтня 2024 року прокурора повідомлено про те, що Львівською міською радою не вживались заходи стосовно оскарження в апеляційному порядку рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2012 року у справі №1326/10462/2012.
Апеляційна скарга подана прокурором безпосередньо до суду апеляційної інстанції 25 жовтня 2024 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі   № 607/15052/16-ц (провадження № 14-58цс22) зазначено таке:
«8.24. Виконуючи вимогу частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор 27 грудня 2016 року звернувся до Тернопільського міського голови, який за Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» головує на засіданнях відповідної ради та формує порядок денний її сесій, з листом. У цьому листі звернув увагу на те, що Тернопільська міська рада самостійно не ініціювала питання про витребування нежитлового приміщення від ОСОБА_1, що зумовлює необхідність вжиття Тернопільською місцевою прокуратурою заходів із представництва інтересів держави в особі Тернопільської міської ради шляхом звернення з позовом про таке витребування. А вже 28 грудня 2016 року прокурор через відділення зв`язку подав відповідний позов.
8.25. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на її попередні висновки про те, що бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо(див. постанову від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (пункти 38-40)).
8.26. Отже, бездіяльністю компетентного органу щодо захисту прав та інтересів держави чи територіальної громади є невжиття ним заходів для такого захисту протягом розумного строку після того, як йому стало або повинно було стати відомо про можливе порушення зазначених прав або інтересів, а не про лист прокурора. Питання про те, який строк вважати розумним, суд має вирішувати у кожному випадку з огляду на конкретну конфліктну ситуацію».
Отже, зазначені прокурором причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду, а саме  необхідність  дотримання процедури, що передує зверненню до суду в інтересах держави в особі суб`єкта владних повноважень, шляхом інформування про порушення інтересів держави, пропозиції самостійно відреагувати на виявлене прокурором порушення із наданням розумного строку для вжиття самостійних заходів на захист інтересів держави, з урахуванням тієї обставини, що з моменту ухвалення рішення Франківського районного суду 
м. Львова від 31 грудня 2012 року пройшло більше дванадцяти років, протягом яких ані орган місцевого самоврядування, ані прокурор в його інтересах не вчиняли жодних дій щодо його оскарження, не є поважними. 
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що прокурором не наведено обставин, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії, внаслідок чого ним безпідставно пропущено строк на апеляційне оскарження судового рішення, а тому наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження колегія суддів вважає неповажними.
Сам лише факт подання особою, не залученою до участі у справі, апеляційної скарги після спливу значного періоду часу (майже через дванадцять років з дня ухвалення оскаржуваного судового рішення), за відсутності належного обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження, не може вважатися беззаперечною підставою для відкриття апеляційного провадження.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права.  
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради, залишити без задоволення.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційноїінстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 І. М. Фаловська
 
Судді                                                                                                              В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                                   С. О. Карпенко
 
                                                                                                                   В. В. Сердюк 
 
                                                                                                                   О. М. Ситнік