КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
28 травня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/7055/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Писаної Т. О., Саліхова В. В.
при секретарі Мудрак Р. Р.
за участі ОСОБА_1 та в його інтересах адвоката Буртового М. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Буртового Миколи Васильовича в інтересах ОСОБА_1 ,
на рішення Шевченківського районного суду міста Києва 
у складі судді Пономаренко Н. В. 
від 03 жовтня 2024 року
та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва 
у складі судді Пономаренко Н. В.
від 09 грудня 2024 року
у цивільній справі № 761/41621/23 Шевченківського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
про поділ майна подружжя 
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про поділ майна подружжя
В С Т А Н О В И В:
В листопаді 2023 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, який обґрунтувала тим, що з 01.06.2009 вони з відповідачем почали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В цей період 01.08.2009 було придбано автомобіль автомобіля HondaAccord, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску. 
Шлюб було укладено 10.04.2010 й від шлюбу народилося двоє дітей ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Зазначала, що з 08.06.2010 позивачка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу. 
Відповідачем 10.12.2014, було укладено інвестиційний договір на придбання квартири АДРЕСА_2 . В 2017 році було укладено договір купівлі-продажу цієї квартири, яка на праві власності зареєстрована за відповідачем.
З 26.11.2019, як зазначає позивачка, вони із відповідачем припинили спільне проживання, а рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2020, залишеним постановою Київського апеляційного суду від 23.04.2021 без змін, шлюб між ними розірвано.
Оскільки відповідач відмовляє позивачці визначити місце проживання дітей разом з нею, у зв`язку із відсутністю у неї на праві власності на квартиру, а також не дає доступу до квартири АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, та згоди на проживання в квартирі АДРЕСА_1 , в якій позивач, зареєстрована, просила визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , позбавивши його права власності на цілу частку; визнати за ОСОБА_2 право власності на частини автомобіля HondaAccord, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску; визнати за ОСОБА_1 право власності на частини автомобіля Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску.
У зустрічній позовній заяві позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на 7/8 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 в ЖК «Хофман Хаус».
В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви позивач ОСОБА_1 зазначив, що розмір загального інвестиційного внеску на момент укладання інвестиційного договору від 10.12.2014 на придбання трикімнатної квартири на розі вулиць Павлівської та Золотоустівської, 21 поверх , становив 1 433 036, 12 грн, без ПДВ. Сторони договору встановили, що повна сума загального інвестиційного внеску мала бути сплачена інвестором у строк до 17.12.2014. З метою виконання умов договору він отримав у дар від свого батька грошові кошти в сумі 70 000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 15.11.2014 (1 долар США - 15,41 грн) в гривневому еквіваленті становило 1 078 700 грн. До сплати залишку інвестиційного внеску в розмірі 354 336,12 грн були використані спільні сімейні кошти подружжя. 
У подальшому, як вказував ОСОБА_3 , у зв`язку із закінченням будівництва та належним виконанням зобов`язань з інвестування, між ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», яке діяло в інтересах та за рахунок ПЗНВІФ «Антей», та ним було укладено договір купівлі-продажу від 27.11.2017, за яким він набув право власності на спірну квартиру. Згідно з умовами договору купівлі-продажу продаж квартири вчинено за ціною 1 429 621,66 грн.
За таких обставин ОСОБА_3 вважав, що його частка у спірній квартирі, яка належить йому на праві приватної власності і не підлягає поділу, становить , а частка, яка належить йому та відповідачці за зустрічним позовом на праві спільної сумісної власності як подружжю і підлягає поділу - становить .
За підрахунками позивача по зустрічному позову його частка з урахуванням частки, яка належить йому на праві особистої  власності, становить 7/8 (3/4 +1/8), а частка відповідачки за зустрічним позовом становить - 1/8.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Буртового М. В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 026, 00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 грн.
В задоволенні іншої частини заяви - відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Буртовий М. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду від 03.10.2024 за основним та зустрічним позовом про поділ майна подружжя в частині вирішення позовних про  поділ спільного майна подружжя й визнання за ОСОБА_2 та за ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині трикімнатної квартири АДРЕСА_5 та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати, винести в цих частинах нове рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна задовольнити частково, в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частки квартири АДРЕСА_2 ). Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити повністю. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 7/8 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Також просить здійснити новий розподіл судових витрат у тому числі витрат на правову допомогу. Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року у частині відмови у стягненні витрат на правому допомогу в сумі 38 690,61 грн скасувати та винести в цій частині нове рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі - 38 690,61 грн, які ОСОБА_1 поніс у зв`язку з розглядом справи № 761/41621/23 у Шевченківському районному суді міста Києва.
Апелянт вважає, що суд помилково дійшов висновку про спільність коштів та набуття квартири АДРЕСА_3 у спільну сумісну власність подружжя. 
Зазначає, що 10.12.2014 між ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант» було укладено інвестиційний договір №6829/242-Х на квартиру. Загальний інвестиційний внесок становив 1 433 036,12 грн. Вказує, що апелянт отримав 15.11.2014 в дар від батька 70 000 доларів США, що за курсом НБУ на 15.11.2014 (1 USD = 15,41 грн) становило 1 078 700,00 грн (Додаток 2 та 3 до зустрічного позову), що є особистими коштами. Й лише залишок суми інвестиційного внеску у розмірі 354 336,12 грн був сплачений спільними сімейними коштами. 
Оплата інвестиційного внеску підтверджується квитанціями від 11.12.2014 № 828804 на 520 000,00 грн, від 15.12.2014 № 837836 на 642 750,12 грн, від 16.12.2014 № 0.0.327133661.1 на 269 105,00 грн, від 16.12.2014 № 0.0.327145546.1 на 118,00 грн (всього 1 433 036,12 грн) (Додаток 4 до зустрічного позову).
Також вважає, що суд першої інстанції помилково виснував, що розписка від 15.11.2014 не засвідчує факт передачі коштів для купівлі квартири, не врахувавши преюдиційний факт, встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2022 у справі № 761/28525/20, де було встановлено, що ОСОБА_1 отримав 70 000 доларів США від батька на купівлю квартири.
Розраховуючи частку, зазначає, що з 1 433 036,12 грн інвестиційного внеску, 1 078 700,00 грн (75.28% або 3/4 частки) становлять особисті кошти ОСОБА_1 . Решта 1/4 частки є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, частка ОСОБА_1 становить 3/4 + 1/8 = 7/8, а частка ОСОБА_2 - 1/8.
Щодо згоди на укладення інвестиційного договору, вказує, що пункт 8.5 інвестиційного договору №6829/242-Х від 10.12.2014 носить декларативний характер («він підтверджує»), а суд не перевіряв наявність заяви-згоди ОСОБА_2 , яка відсутня в матеріалах справи.
У частині додаткового рішення, зазначає, що суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 лише 7 500,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, хоча загальна сума витрат ОСОБА_1 становила 46 190,61 грн. Вважає, що суд не обґрунтував відмову у стягненні більшої частини витрат, посилаючись на неспівмірність, не вказавши конкретні причини та правові підстави такого рішення. Суд помилково зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково (одну вимогу повністю, іншу відмовлено), тоді як насправді було 4 позовні вимоги, дві з яких відхилені повністю (щодо автомобіля Honda Accord, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску ), а дві щодо квартири задоволені частково (позивачці відмовлено у 1/6 частки квартири за вимогою № 1, а за вимогою № 2 суд відмовив у задоволенні 12,5% від загальної суми всіх вимог ). Вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування 68,75% від загальної суми витрат на правову допомогу, що складає 46 190,61 грн (68,75% від 67186,34 грн). При цьому акцентує увагу на тому, що деталізація робіт адвоката (складання процесуальних документів - 25,1 год.; представництво в судових засіданнях 03.10.2024, 31.07.2024, 29.05.2024 - 8,3 год.; інші види допомоги) підтверджує обґрунтованість витрат. Годинна ставка адвоката становить 50 доларів США
18.02.2025 надійшла заява від ОСОБА_2 про визнання апеляційної скарги, у якій остання повідомила про те, що визнає усі аргументи ОСОБА_1 , визнає, що не має ні на що права; визнає позов та апеляцію ОСОБА_1 та просила їх задовільнити та покласти на ОСОБА_2 . 
У подальшому, після відкриття апеляційного провадження ухвалою Київського апеляційного суду правом подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 не скористалась, надіславши через Електронний суд 15.04.2025 заяву, у якій вона повідомила, що перебуває з дітьми в румунському селі, оскільки апелянт ( ОСОБА_1 ) позбавив її житла разом з усіма речами та чинить перешкоди у доступі до спірної квартири, й виписав її з квартири, де вона проживала з дітьми. 
Зазначала, що апелянт погрожує забрати дітей, якщо вони повернуться в Україну, мотивуючи це відсутністю власного житла у ОСОБА_2 . У зв`язку із чим заявниця перебуває у вкрай важкому психологічному та фінансовому стані. 
Просить відмовити задоволенні апеляційної скарги, мотивуючи тим, ОСОБА_1 вводить суд в оману, заявляючи про придбання спірної квартири переважно за його «особисті» або «подаровані/позичені» батьком кошти. 
Вказує, що апелянт (        ОСОБА_1 ) з 2000-х років займає високу керівну посаду та є членом правління провідної страхової компанії, утім сім`я жила дуже скромно, не здійснювалося цінних придбань, діти не відвідували платних гуртків, не відпочивали, апелянт не страхував власних дітей, пересувався на службовому авто, наслідком чого, як стверджує ОСОБА_5 , близько 75% сімейного бюджету (понад 100 000 доларів США) на момент придбання спірної квартири залишалося невикористаним. 
Заявниця стверджує, що спільних коштів було достатньо для купівлі не лише спірної квартири, а й двох аналогічних. В інвестиційному договорі та договорі купівлі-продажу квартири не зазначено про придбання квартири за особисті кошти Апелянта. Вказує, що до шлюбу апелянт придбав квартиру за адресою:  АДРЕСА_6 (2006 р., еквівалент 165 000 доларів США) та автомобіль Хонда (2009 р., еквівалент 25 000 доларів США). Після розірвання шлюбу (2020-2021 рр.) апелянт придбав ще квартири по АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 (Клубний будинок «ПОДІЛ СКАЙ», 78 кв.м, еквівалент 100 000 доларів США), а також гараж на 2 машини. Заявниця підкреслює, що ОСОБА_1 мав значні кошти до та після шлюбу, підвищив свій дохід під час шлюбу, що суперечить його твердженням про відсутність коштів під час шлюбу. При цьому, як зауважує ОСОБА_2 апелянт вийшов зі шлюбу з дипломом міжнародного рівня, тоді як ОСОБА_2 втратила професійну кваліфікацію адвоката через догляд за дітьми, ОСОБА_1 не має проблем з житлом, маючи кілька квартир, тоді як ОСОБА_2 проживає в сільському гуртожитку в Румунії.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та в його інтересах адвокат Буртовий М. В., підтримали апеляційну скаргу із викладених у ній підстав та доводів.
ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення ОСОБА_1 та в його інтересах адвоката Буртового М. В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2020 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що був зареєстрований 10.04.2010 у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис 448.
Постановою Київського апеляційного суду від 23.04.2021 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2020 в частині розірвання шлюбу залишено без змін.
10.12.2014 між ОСОБА_1 (Інвестор) та ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», яке діє в інтересах та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Антей» (Фонд)було укладено інвестиційний договір № 6829/242-Х, предметом якого є інвестиційна участь інвестора у будівництві будинку, внаслідок здійснення якої інвестор має отримати у власність об`єкт, в порядку і на умовах визначених цим договором.
Відповідно до підпункту 1.1.1 договору будинок - офісно-житловий комплекс, що на перетині вулиць Павлівської та Златоустівській у Шевченківському районі м. Києва .
Підпунктом 1.1.2 договору визначено, що об`єкт - житлова квартира  № 242, поверх 21 , кількість кімнат 3, загальна проектна площа 96,53 кв.м.
Відповідно до п. 4.2 договору розмір загального інвестиційного внеску на момент цього договору становить 1 433 036,12 грн.
У пунктах 2.3 та 2.5 договору сторони погодили наступні умови, зокрема, що інвестор зобов`язується здійснити інвестування будівництва будинку шляхом сплати інвестиційного внеску на умовах, в обсягах та в строки, що передбачені договором; об`єкт передається фондом у власність інвестора виключно після сплати інвестором загального інвестиційного внеску згідно умов цього договору шляхом укладання договору купівлі-продажу об`єкта, що посвідчується нотаріально.
Пунктом 8.5 договору передбачено, що у разі, якщо інвестор перебуває в шлюбі, він підтверджує, що укладає та підписує цей договір за згодою одного з подружжя. Згода другого з подружжя підтверджується відповідною заявою, що надана фонду інвестором в момент підписання цього договору. Інвестор несе відповідальність за достовірність наданої інформації відносно свого шлюбного стану.
27.11.2017 між ТОВ «Компанія з управління активами «Бізнес-Гарант», яке діє в інтересах та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Антей» (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) було укладено договір купівлі продажу квартири, згідно якого продавець передав належну йому на праві власності, а покупець прийняв у власність квартиру    АДРЕСА_2 , загальною площею 96,3 кв.м, житловою площею 50,4 кв.м.
Договір купівлі-продажу засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О. Ю. від 27.11.2017 за реєстровим № 781.
Із змісту договору купівлі-продажу квартири вбачається, що продаж вищезазначеної квартири проводився в безготівковій формі за ціною 1 429 621,66 грн, без ПДВ, що сплачена до підписання цього договору на умовах Інвестиційного договору №6829/242-Х від 10.12.2014, в якості інвестиційного внеску (попередньої оплати за квартиру).
В пункті 10 договору купівлі-продажу зазначено, що покупець свідчить, що договір укладається за згодою його дружини, справжність підпису на заяві засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О.Ю. від 27.11.2017 за реєстровим № 781.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1302269580000), спірна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 96,3 кв.м, житловою площею 50,4 кв.м зареєстрована за ОСОБА_1 27.11.2017 і підставною виникнення права власності є договір купівлі-продажу квартири серія та номер 781 , виданий 27.11.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О.Ю.
Задовольняючи частково вимоги первісного позову й відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд першої інстанції виходив із того спірна квартира була придбана за час перебування сторін у шлюбі, укладаючи правочин щодо придбання спірної квартири, ОСОБА_1 діяв в інтересах сім`ї, про що свідчить надання його дружиною ОСОБА_2 згоди на укладання такого правочину. Наявність письмової згоди одного з подружжя, зафіксованої у договорі купівлі-продажу, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, з огляду на що, суд дійшов висновку про те, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності, й частки при поділі такого майна згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, є рівними. 
При цьому суд не взяв до уваги доводи позивачки про відступлення від рівності часток, та визнавання за нею права власності на 2/3 частини квартири, адже вважав, що належних і достатніх доказів для підтвердження обставин, що мають істотне значення для відступлення від засад рівності часток подружжя, позивачкою не надано. Наявність у відповідача іншого нерухомого майна або рішення суду про стягнення аліментів на утримання дітей не є само по собі підставою для збільшення частки одного з подружжя.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову    ОСОБА_1 суд вважав, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази використання ОСОБА_1 особистих грошових коштів для придбання 7/8 частини спірної квартири. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності, покладається на того, хто її спростовує, і відповідач цю обставину не спростував.
Позовні вимоги ОСОБА_2 щодо поділу автомобіля Honda Accord відхилені через відсутність доказів його придбання та реєстрації за відповідачем. У цій частині рішення суду не оскаржується й апеляційна скарга відповідних доводів не містить
Колегія суддів погоджується із висновками суду у частині визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та його поділу відповідно до рівних часток подружжя, з наступних підстав.
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Верховний Суд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.
У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.
До такого висновку прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03.06.2024 у справі №712/3590/22.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Таким чином, встановивши, що договір купівлі-продажу квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 96,3 кв.м, житловою площею 50,4 кв.м укладений ОСОБА_1 за згодою його дружини - ОСОБА_2 , що викладена у засвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О. Ю. заяві від 27.11.2017 за реєстровим №781, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладаючи правочин щодо придбання спірної квартири, ОСОБА_1 діяв в інтересах сім`ї, а придбана квартира є спільним сумісним майном подружжя.
Суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що відповідачем не спростовано поширення правового режиму спільного сумісного майна на всю спірну квартиру, адже у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази використання відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) ОСОБА_1 особистих грошових коштів, за рахунок яких було ним придбано саме частини спірної квартири. 
Суд обґрунтовано вважав, що  надана ОСОБА_1   розписка не засвідчує факт передання грошових коштів в сумі 70 000 доларів США саме для купівлі спірної квартири в м. Києві, у розписці відсутні жодні умови передачі грошей та їх повернення, тобто її зміст є неінформативним в частині предмету і підстав позовів, що розглядаються, оскільки викладений в розписці текст та не підтверджує укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 договору дарування грошей особисто батьком - сину. Крім того, у розписці не конкретизовано для купівлі якої квартири в м. Києві передаються грошові кошти і кому її купити, тощо.
Обставини отримання ОСОБА_1 70 000 доларів США, встановленні рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2022 у справі № 761/28525/20, не є преюдиційними й не доводять факту укладення правочину позики та використання отриманих коштів саме в інтересах сім`ї.
Колегія також погоджується із висновками суду щодо рівності часток подружжя враховуючи наступне.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Враховуючи неспростовану відповідачем презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд обґрунтовано виснував, що квартира АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток по 1/2 частині. 
Колегія суддів також вважає, що судом обґрунтовано відхилені доводи позивачки про відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя й визнання за нею права власності на 2/3 частини спірної квартири, а за відповідачем 1/3. 
Апеляційний суд звертає увагу, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17).
Між тим, належних і достатніх доказів на підтвердження обставин, що мають істотне значення для справи, як підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя, позивачкою ОСОБА_2 не надано, а наявність у відповідача іншого нерухомого майна у вигляді квартири та наявність рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині поділу квартири АДРЕСА_2 підлягають задоволенню частково, а  в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає визнанню по частині спірної квартири. 
Водночас, за вказаних обставин висновок суду про те, що зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя не підлягає задоволенню, є помилковим, адже по суті, судом встановлено підстави для його часткового задоволення й присудження ОСОБА_1 частини квартири, у той час, коли позовні вимоги було заявлено щодо 7/8. 
З огляду на наведене, з підстав визначених статтею 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва  від 09 грудня 2024 року, що ухвалено за заявою  ОСОБА_1 , підлягає скасуванню, а резолютивна частина рішення викладенню у редакції цієї постанови, відповідно до якої позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна підлягають задоволенню частково. В порядку поділу спільного майна подружжя підлягає визнанню за  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_5 . Решта вимог первісного і зустрічного позовів задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.
Щодо судового збору.
ОСОБА_2 за первісним позовом при звернені до суду у 2023 році сплачено судовий збір у розмірі 8052 грн, ОСОБА_1 при зверненні до суду у 2024 році сплачено судовий збір у розмірі 9 084 грн.  
За наслідками судового розгляду задоволено частково як позов ОСОБА_2 - 50 %, так і позов ОСОБА_1 - 43,75%. Отже за розрахунком, що здійснений апеляційним судом, за наслідками розгляду справи підлягає стягненню судовий збір у розмірі 51, 26 грн (4026-3974,75) на користь ОСОБА_2 .
Зважаючи, що за наслідками апеляційного перегляду, апеляційним судом не встановлено підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , а скасування рішення суду є наслідком лише невідповідності правильно встановлених обставин щодо рівності часток у спільному майні, висновками суду по суті заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для покладення судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на позивачку ОСОБА_2 . 
Щодо витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України).
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року (справа №686/5757/23).
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.
З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3)розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Як вбачається з матеріалів справи й встановлено судом позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду: копію договору № 42 про надання правової допомоги від 01.04.2024, копію додатку № 1 до Договору № 42 про надання правової допомоги від 01.04.2024, рахунок НОМЕР_4 від 01.05.2024, деталізація до рахунку від 01.05.2024 № НОМЕР_5, рух коштів по рахунку фізичної особи-підприємця Буртового М. В. від 07.10.2024, рух коштів по рахунку фізичної особи-підприємця Буртового М. В. від 07.10.2024, копія акту виконаних робіт № НОМЕР_5 від 01.05.2024 до договору № 42 від 01.04.2024, рахунок № НОМЕР_6 від 03.06.2024, копію акту виконаних робіт № НОМЕР_6 від 03.06.2024 до договору № 42 від 01.04.2024, рахунок № НОМЕР_7 від 01.08.2024, копія акту виконаних робіт до договору № 42 від 01.04.2024, копію акту виконаних робіт № 000126/24 від 04.10.2024 до договору № 42 від 01.04.2024, розрахунок витрат з оплати гонорару адвокату у справі №761/41621/23.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на 07.10.2024 загальний розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді у справі № 761/41621/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (далі також відповідач) про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за період з 19.04.2023 по 07.10.2024 складає - 67186 гривень 34 коп.
Проаналізувавши вартість і обсяг наданих адвокатом позивачу юридичних послуг та виконаних робіт у даній справі № 761/16378/24, зважаючи на її складність в контексті пред`явлених вимог та кількість поданих представниками процесуальних документів, ціну позову, а також час, який необхідний адвокату на їх підготовку та прийняття участі у розгляді справи, колегія суддів дійшла висновку, що заявлена ОСОБА_1 сума витрат на правничу допомогу є необґрунтованою та не відповідає дійсним і необхідним витратам, які він змушений був понести у цій справі.
Виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, категорії спору, фінансового стану і статусу обох сторін у спірних правовідносинах, обсягу фактично наданих позивачу послуг з правової допомоги, в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, на переконання суду, стягнення судових витрат, понесених позивачем у вказаній справі у розмірі 67 186,34 грн є неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт в інтересах ОСОБА_1 , а також часом, витраченим на їх виконання, а тому не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та справедливості розміру отриманих коштів.
Враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, зважаючи на складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, ціну позову, категорію та значення справи для сторін, сума витрат у загальному розмірі 15 000,00 грн. є співмірною в розумінні ч. 4 ст. 137 ЦПК України.
Зважаючи на часткове задоволення вимог як первісного так і зустрічного позову, відповідно до положень частин 1-2 статті 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно, на користь ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню за рахунок ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 7500,00 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката Буртового Миколи Васильовича, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року скасувати.
Викласти резолютивну частину рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2024 року  у наступній редакції:
Позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна задовольнити частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя:
- визнати за  ОСОБА_2  право власності: на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_5 ;
- визнати за  ОСОБА_1  право власності: на частину трикімнатної квартири АДРЕСА_5 .
В задоволенні решти вимог первісного і зустрічного позовів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати із сплати судового збору у розмірі 51 грн 26 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 грн.
 
Позивач:  ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_12 .
Відповідач:   ОСОБА_1  РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_12 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 20 червня 2025 року. 
 
Судді:                                                                                                                    Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                               Т. О. Писана 
 
                                                                                                                               В. В. Саліхов