ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
04 червня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 203/1575/20 
провадження № 61-7253св23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Сердюка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач - Дніпровська міська рада, 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, 
треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслова Надія Борисівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Дніпровської міської радина рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 січня     2021 року у складі судді Казака С. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року у складі колегії суддів Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А. та касаційну скаргуОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року у справі за позовом Дніпровської міської ради до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслова Надія Борисівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про визнання недійсними договорів дарування, договору про поділ будівель та споруд, припинення права власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельних ділянок, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2020 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслова Н. Б., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І. Л., про визнання недійсними договорів дарування, договору про поділ будівель та споруд, припинення права власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельних ділянок. 
 
Позовмотивовано тим, що 23 жовтня 2019 року до Дніпровської міської ради надійшла заява ОСОБА_2 від 21 жовтня 2019 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передання у власність земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:06:044:0072 на АДРЕСА_1 , за фактичним розміщенням житлового будинку, господарських будівель та споруд. 
 
Відповідно до положень Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача земельних ділянок у власність передбачає проходження певної процедури з виготовлення проєкту землеустрою, його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання. Однак ОСОБА_2 не дотрималася зазначеної процедури, їй не надавався дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 
 
Крім того, право власності на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 , який розташований на запитуваній земельній ділянці, виникло у ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку від 04 жовтня           2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Сусловою Н. Б. за реєстровим № 970. Зазначений об`єкт створений у результаті поділу майнового комплексу, який раніше належав ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу від 28 грудня 2004 року № 3197, протоколом загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Гратасервіс» (далі - ТОВ «Гратасервіс») від 25 січня 2016 року та актом приймання-передання нерухомого майна від 26 січня 2016 року. 
 
28 січня 2016 року проведено інвентаризацію нерухомого майна та надано висновок з технічної інвентаризації від 29 січня 2016 року. 05 квітня 2016 року приватний нотаріус Небосенко О. А. зареєстрував за ОСОБА_1 право власності на майновий комплекс, розташований на АДРЕСА_1 . Отже, вказаний об`єкт нерухомого майна складається із нежитлових приміщень. 
 
Рішенням Дніпровської міської ради від 24 грудня 2008 року № 187/41 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку, площею 0,2464 га (кадастровий номер 1210100000:06:044:0056), в оренду ТОВ «Гратасервіс» строком на п`ять років для здійснення комерційної діяльності за фактичним розміщенням майнового комплексу на АДРЕСА_1 , код цільового використання землі (УКЦВЗ) - 1.11.6 (інша комерційна діяльність). Однак на підставі цього рішення договір оренди не укладався, а отже, ТОВ «Гратасервіс» користувалося земельною ділянкою без наявних на те правових підстав. 
 
Крім того, на підставі клопотання ОСОБА_1 від 15 червня 2016 року та доданих до нього документів Дніпровська міська рада рішенням від 13 квітня 2017 року № 164/19 надала дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за фактичним розміщенням майнового комплексу на АДРЕСА_1 . Однак до міської ради не надходила на затвердження документація, розроблена відповідно до вимог чинного законодавства. 
 
Також із заяви ОСОБА_2 від 21 жовтня 2019 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 , за фактичним розміщенням житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер 1210100000:06:044:0072) та заяви ОСОБА_4              від 21 жовтня 2019 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передання у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 , за фактичним розміщенням житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер 1210100000:06:044:0074) відомо, що названі заявники самостійно та протиправно змінили цільове призначення земельної ділянки шляхом надання недостовірних даних під час укладання договору дарування частки будівель та споруд житлового призначення від 07 серпня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 299. Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_1 безоплатно передав у власність, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 прийняли у дар 34/100 частки будівель та споруд житлового призначення на АДРЕСА_1 в рівних частках, по 17/100 кожний. Згідно з описом майна, зазначеного в договорі, замість будівлі контори з прибудовою вже значився житловий будинок. У договорі було зазначено, що державний акт на земельну ділянку не оформлювався та не видавався. Крім того, у пункті 7 договору визначено, що дарувальник зобов`язується передати у власність 34/100 частки будівель та споруд житлового призначення обдарованим у стані, що відповідає санітарним і технічним нормам щодо житлових приміщень. 
 
05 квітня 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 66/100 часток нерухомого майна на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2004 року № 3197, протоколу загальних зборів ТОВ «Гратасервіс» від 25 січня 2016 року та акта приймання-передання нерухомого майна від 26 січня 2016 року. 07 серпня 2017 року за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 17/100 часток за кожним на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частки будівель та споруд житлового призначення від 07 серпня 2017 року. 
 
30 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 укладено договір про поділ будівель та споруд житлового призначення, що є спільною частковою власністю. За умовами цього договору ОСОБА_1 переходить у приватну власність житловий будинок на АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - по 1/2 частці житлового будинку на АДРЕСА_2 . При цьому в договорі прописано, що ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, який утворився у результаті поділу, згідно з розпорядженням Дніпровської міської ради від 30 серпня 2017 року № 990/1-р «Про присвоєння адреси будівлям та спорудам житлового призначення» залишається адреса: АДРЕСА_1 , а об`єкту, що утворився у результаті поділу та належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , - присвоєно адресу: АДРЕСА_2 . 
 
Однак, як стверджує позивач, зазначеного розпорядження не існує, жодному об`єкту нерухомості на АДРЕСА_1 не присвоювалися номери НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 , що підтверджується листами Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 23 грудня 2019 року та від 25 лютого 2020 року, листом Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради від 28 грудня 2019 року. 
 
04 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Сусловою Н. Б. за реєстровим № 970, за умовами якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок на АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:06:044:0072, та цього ж дня за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно. 
 
Крім того, 04 жовтня 2019 року за договором дарування ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку на АДРЕСА_2 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:06:044:0074. 
 
Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки під час передання її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності. 
 
Оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надавався дозвіл на розробку технічної документації, то проведення державної реєстрації земельних ділянок з присвоєнням зазначених кадастрових номерів здійснено протиправно. 
 
Відомості про цільове призначення земельної ділянки (інша комерційна діяльність), розташованої на АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 1210100000:06:044:0056, внесені до Державного земельного кадастру на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 24 грудня 2008 року № 187/41, у якому визначено цільове призначення земельної ділянки як «землі житлової та громадської забудови», а код цільового призначення - 1.11.6 (інша комерційна діяльність). 
 
Укладаючи оспорювані договори, відповідачі фактично намагалися змінити цільове призначення земельних ділянок із грубим порушенням вимог земельного законодавства України. Водночас Дніпровська міська рада не приймала рішення про зміну цільового призначення зазначених земельних ділянок. 
 
Під час обстеження спеціалісти Управління земельних відносин Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради виявили наявність на земельній ділянці об`єктів комерційної діяльності замість житлових будинків. Так, згідно з актом обстеження на земельних ділянках на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 розташовані одноповерхові капітальні споруди та металевий ангар, які за візуальними ознаками є об`єктами нежитлового призначення. 
 
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2017 року № 164/19 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за фактичним розміщенням майнового комплексу на АДРЕСА_1 . З документів, на підставі яких було винесено це рішення, вбачається, що технічний паспорт розроблений ФОП ОСОБА_6 на майновий комплекс на АДРЕСА_1 , тоді як договір дарування від 07 серпня 2017 року укладено на частки будівель та споруд вже житлового призначення. 
 
Крім того, у технічному паспорті, складеному 14 серпня 2017 року ФОП ОСОБА_7 , склад літ. «Г-1» значиться як житловий будинок, але вже за адресою: АДРЕСА_2 . У свою чергу, в технічному паспорті, складеному 08 жовтня 2019 року ФОП ОСОБА_8 , той самий об`єкт вже значиться не як будівля контори, а як житловий будинок на АДРЕСА_1 . 
 
Отже, має місце зазначення недостовірної інформації у технічному паспорті на об`єкти нерухомості. 
 
Щоб використовувати нерухомість як житло або з метою підприємницької діяльності, воно повинно бути віднесене до відповідного фонду - житлового чи нежитлового. До житлового фонду належать усі житлові приміщення, у тому числі житлові будинки, квартири і кімнати. Для цього приміщення має відповідати вимогам законодавства до житлових об`єктів, прописаним у ДБН. Перевести нежитлове приміщення у житлове означає змінити цільове призначення нерухомості. У межах цього заходу може знадобитися не лише переоформлення об`єкта, але і його реконструкція або перепланування, адже вимоги до конфігурації житлових і нежитлових площ різні. Щоб виконати переведення з нежитлового фонду до житлового власник нерухомого майна повинен надати підтверджуючий документ щодо права власності на землю, де розташований об`єкт. Однак такий документ у ОСОБА_1 був відсутній на момент вчинення первинного правочину. 
 
Отже, інженер з інвентаризації нерухомого майна відобразив у технічному паспорті недостовірні дані. Крім того, інженер-землевпорядник також заначив недостовірні дані в технічній документації із землеустрою, а саме, що на земельній ділянці розташовані житловий будинок та споруди. 
 
У всіх оспорюваних правочинах не враховано істотну умову договору відповідно до вимог статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а саме, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлі або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти. 
 
Крім того, відповідачі порушили положення статті 211 ЗК України щодо використання земельної ділянки без належного оформлення прав на неї, укладання угод з порушенням земельного законодавства, невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням. 
 
Оскільки Дніпровська міська рада не видавала жодній особі дозвіл на розроблення технічної документації щодо земельних ділянок на АДРЕСА_3 з кадастровими номерами 1210100000:06:044:0072 та 1210100000:06:044:0074, то наявні законні підстави для визнання незаконною та скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок з виключенням відомостей щодо кадастрових номерів з Державного земельного кадастру. 
 
У матеріалах реєстраційної справи міститься заява ОСОБА_1 разом із дозволом на виконання будівельних робіт від 04 березня 2010 року № 150/01-10, виданим Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, та декларацією на реконструкцію від 30 квітня 2011 року № 14211032918 щодо об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 . 
 
Однак Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області листом від 25 березня 2020 року повідомив міську раду, що згідно з даними реєстру, ведення якого розпочато з 20 травня 2011 року, та відповідно до пошуку серед матеріалів архівних справ (з 01 січня 2008 року до 20 травня 2011 року) відсутня інформація про видання дозволу на виконання будівельних робіт від 04 березня         2010 року № 150/01-10 та реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації       від 30 квітня 2011 року № 14211032918. Отже, у своїх заявах відповідачі посилалися на інформацію, яка є підробленою. 
 
Враховуючи викладене, Дніпровська міська рада просила суд: 
 
- визнати недійсними: договір дарування від 07 серпня 2017 року, посвідчений нотаріусом за реєстровим № 299; договір про поділ будівель та споруд від 30 жовтня 2017 року, посвідчений нотаріусом за реєстровим № 416; договір дарування                     від 04 жовтня 2019 року, посвідчений нотаріусом за реєстровим № 975; договір дарування від 04 жовтня 2019 року, посвідчений нотаріусом за реєстровим № 976; договір дарування від 04 жовтня 2019 року, посвідчений нотаріусом за реєстровим № 970; 
 
- припинити право власності на об`єкти нерухомого майна на АДРЕСА_3 (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна № 898819412101, № 1395570412101, № 13956746112101) та скасувати записи про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачами: ОСОБА_1 (номер запису про право власності 14107649, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 898819412101; номер запису про право власності 23138927, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1395570412101); ОСОБА_4 (номер запису про право власності 21753859, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 898819412101; номер запису про право власності 23140709, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1395570412101; номер запису про право власності 33541820, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1395570412101); ОСОБА_3 (номер запису про право власності 21754000, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 898819412101; номер запису про право власності 23140795, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1395570412101); ОСОБА_2 (номер запису про право власності 33530625, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1395570412101; номер запису про право власності 33541053, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1395570412101); 
 
- визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами 1210100000:06:044:0072 та 1210100000:06:044:0074, які розташовані на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , з виключенням відомостей щодо цих кадастрових номерів з Державного земельного кадастру. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Кіровський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 13 січня 2021 року           у задоволенні позову відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передання її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку. Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються під час зміни цільового призначення (розробки проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо). 
 
На обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що ТОВ «Гратасервіс» користувалося земельною ділянкою на АДРЕСА_1 без наявних на те правових підстав. Належне йому нерухоме майно складалося з нежитлових приміщень майнового комплексу, яке було відчужено на користь ОСОБА_1 як нежитлове нерухоме майно. Проте в укладених у подальшому договорах дарування, про поділ будівель та споруд нерухоме майно на АДРЕСА_1 було зазначено як житловий будинок, чим відповідачі самостійно та протиправно змінили цільове призначення земельної ділянки. 
 
Перевіряючи зазначені доводи, суд врахував, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 використовувалася за фактичним розміщенням нерухомого майна за цією адресою, яке до 04 квітня 2001 року належало Колективному підприємству «Дніпропетровська пересувна механізована колона» та 04 квітня              2001 року було відчужено на користь ТОВ ВКФ «Дніпроопт», а 28 грудня 2004 року - на користь ТОВ «Гратасервіс», а останнім - ОСОБА_1 . 
 
Таким чином, власники нерухомого майна користувалися земельною ділянкою за фактичним розміщенням цього майна відповідно до вимог статті 120 ЗК України. 
 
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 24 грудня 2008 року № 187/41 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку, площею 0,2464 га (кадастровий номер 1210100000:06:044:0056), в оренду ТОВ «Гратасервіс» строком на п`ять років, за фактичним розміщенням майнового комплексу на АДРЕСА_1 , код цільового використання землі (УКЦВЗ) - 1.11.6 (інша комерційна діяльність). Відповідно до цього рішення визначено віднести земельну ділянку за основним цільовим призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови». 
 
Отже, зміна статусу нерухомого майна з нежитлового в житлове у цьому випадку не привела до зміни цільового призначення земельної ділянки, як про це помилково зазначає позивач з посиланням на норми статей 20, 21 ЗК України. 
 
Крім того, з матеріалів справи відомо, що 04 березня 2010 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області видала ТОВ «Гратасервіс» дозвіл № 150/01-10 на виконання будівельних робіт з реконструкції будівель та споруд під житловий будинок, господарські будівлі та споруди на АДРЕСА_1 відповідно до проєктної документації, затвердженої та зареєстрованої головним архітектором. 
 
На підставі цього дозволу проведено відповідні роботи з реконструкції та після їх завершення ТОВ «Гратасервіс» склало Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області 30 квітня 2011 року за № ДП 14211032918. Відповідно до декларації закінченим будівництвом у вигляді реконструкції є житловий будинок на АДРЕСА_1 . 
 
У своєму позові Дніпровська міська рада посилалася на те, що інформація про наявність зазначеного дозволу та зареєстрованої декларації є підробленою, оскільки згідно з листом Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 25 березня 2020 року за даними реєстру, ведення якого розпочато 20 травня 2011 року, та відповідним пошуком серед матеріалів архівних справ (з 01 січня 2008 року до 20 травня 2011 року) відсутня інформація про видання дозволу від 04 березня 2010 року № 150/01-10 та про реєстрацію декларації                                   № ДП 14211032918. 
 
Проте за наявності відповідного дозволу та декларації, засвідчені копії яких долучено представником відповідачів до відзиву, суд вважав, що зазначений лист від 25 березня 2020 року не є належним, допустимим та достатнім доказом, який спростовує факт видання цих документів та їх підробки, а лише свідчить про відсутність належного обліку цих документів у позивача та його виконавчих органів. 
 
Суд також врахував лист Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 15 травня 2017 року, в якому зазначено, що ТОВ «Гратасервіс» отримало в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області зареєстровану декларацію від 30 квітня 2011 року                   № ДП 14211032918 на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 (житловий будинок). 
 
Теж саме стосується і доводів позивача стосовно підробки розпорядження Дніпровського міського голови від 30 серпня 2017 року № 990/1-р з посиланням на листи Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 25 лютого 2019 року, від 23 грудня 2019 року та Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради від 28 грудня 2019 року, оскільки за наявності такого розпорядження, копія якого долучена до відзиву, а також походження зазначених листів від виконавчих органів позивача, останні не можуть вважатися належними та достатніми доказами відсутності розпорядження від 30 серпня 2017 року № 990/1-р та його підробки. 
 
У згаданих листах також стверджується про відсутність у місті Дніпрі офіційної     адреси: АДРЕСА_1 , проте таку адресу зазначено у наданих позивачем рішенні Дніпропетровської міської ради від 24 грудня 2008 року № 187/41 про затвердження проєкту землеустрою за фактичним розміщенням майнового комплексу на АДРЕСА_1 та рішенні міської ради від 13 квітня 2017 року № 164/19 про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою за фактичним розміщенням майнового комплексу на АДРЕСА_1 та в інших документах. 
 
За вказаною адресою здійснювалася державна реєстрація права власності за попередніми власниками нерухомого майна - Колективним підприємством «Дніпропетровська пересувна механізована колона», ТОВ ВКФ «Дніпроопт», ТОВ «Гратасервіс». 
 
У позовній заяві також міститься посилання на те, що оскільки Дніпровська міська рада не надавала жодній особі дозвіл на розроблення технічної документації щодо земельних ділянок на АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 з кадастровими номерами 1210100000:06:044:0072 та 1210100000:06:044:0074, то наявні законні підстави для визнання незаконною та скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок з виключенням відомостей щодо цих кадастрових номерів з Державного земельного кадастру. 
 
Водночас, у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння. 
 
Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються під час зміни цільового призначення (розробки проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо). 
 
Як зазначив представник Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та не заперечували сторони, присвоєння земельній ділянці на АДРЕСА_1 кадастрового номера 1210100000:06:044:0072 відбулося            23 січня 2019 року на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою ОСОБА_1 , який, у свою чергу, з 30 жовтня 2017 року мав зареєстроване право власності на житловий будинок за вказаною адресою. 
 
Присвоєння земельній ділянці на АДРЕСА_2 кадастрового номера 1210100000:06:044:0074 відбулося 09 липня 2019 року на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які, в свою чергу, з 30 жовтня 2017 року мають зареєстроване право власності в рівних частках на житловий будинок за вказаною адресою. 
 
Згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051, державний реєстратор Відділу у місті Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області 25 вересня 2017 року виправив помилки у відомостях державного земельного кадастру про земельну ділянку 1210100000:06:044:0056, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що виникла внаслідок помилкового перенесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку, яка не була зареєстрована в Державному реєстрі земель. Отже, на час реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 1210100000:06:044:0072 та 1210100000:06:044:0074 відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:06:044:0056 були перенесені в Державному земельному кадастрі до архівного шару. 
 
Заявляючи вимоги про визнання недійсними договорів, предметом яких було нерухоме майно на АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 , про припинення права власності та скасування записів про право власності на це майно, позивач не навів належних обґрунтувань того, яким чином його права, свободи та законні інтереси, як власника земельної ділянки, порушено внаслідок відчуження майна, що на ній розташовано. 
 
У зв`язку з викладеним суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не довів факту порушення його прав та законних інтересів внаслідок укладення оспорюваних правочинів, присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам та проведення державної реєстрації, а також обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за їх безпідставністю та недоведеністю. 
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 13 квітня 2023 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнив частково. 
 
Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 1210100000:06:044:0072 та 1210100000:06:044:0074, які розташовані за адресою: АДРЕСА_3 ( АДРЕСА_1 і 81-А), з виключенням відомостей щодо цих кадастрових номерів з Державного земельного кадастру скасував і ухвалив у цій частині нове рішення. 
 
Визнав незаконною та скасував державну реєстрацію земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 ( АДРЕСА_3 ), кадастрові номери 1210100000:06:044:0072 та 1210100000:06:044:0074, у Державному земельному кадастрі, з виключенням відомостей щодо цих кадастрових номерів з Державного земельного кадастру. 
 
У іншій частині рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська                      від 13 січня 2021 року залишив без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування, договору про поділ будівель та споруд, припинення права власності і скасування записів про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомості є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Натомість, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок, суд першої інстанції залишив поза увагою, що зі змісту розпорядження від 30 серпня 2017 року № 990/1-р «Про присвоєння адреси будівлям та спорудам житлового призначення», яке слугувало підставою для реєстрації права власності, відомо, що 01 червня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Дніпровської міської ради із заявою за вхідним № 35/371, у якій просили присвоїти адресу будівлям та спорудам житлового призначення. 
 
Однак 29 квітня 2021 року Департамент забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради надав інформаційний лист за № 2/2-73 щодо відсутності звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із заявою від 01 червня 2017 року про присвоєння адреси будівлям та спорудам житлового призначення на АДРЕСА_1 , як про це зазначено у тексті згаданого розпорядження від 30 серпня         2017 року № 990/1-р. За вхідним № 35/371 зареєстровано звернення іншої особи у березні 2017 року, про що свідчить надана до суду реєстраційно-контрольна картка. Крім того, повідомлено, що у модулі «Розпорядча діяльність» програмного забезпечення «Електронне самоврядування» здійснено пошук розпорядчих документів за датою «30 серпня 2017 року», у переліку яких відсутня інформація щодо прийняття відповідного розпорядження. 
 
Отже, наведені обставини у сукупності підтверджують той факт, що зазначене розпорядження не видавалося. 
 
Розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. Однак, незважаючи на порушення норм чинного законодавства, в технічній документації із землеустрою зазначено недостовірні дані. 
 
Відповідачі порушили норми земельного законодавства, зокрема, положення         статті 211 ЗК України щодо використання земельної ділянки без належного оформлення прав на неї; уклали угоди з порушенням земельного законодавства. 
 
Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). 
 
Зважаючи на викладене та беручи до уваги, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю, присвоєння адреси будівлям та спорудам житлового призначення на АДРЕСА_2 не доведено, однак здійснено поділ земельної ділянки зі зміною її розміру, державна реєстрація земельних ділянок, з приводу яких виник цей спір, проведена з порушенням вимог законодавства, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог у частині визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 1210100000:06:044:0072 та 1210100000:06:044:0074 з виключенням відомостей щодо цих кадастрових номерів з Державного земельного кадастру. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг 
 
10 травня 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 через представника ОСОБА_5 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій з урахуванням подальших уточненьпросять скасуватипостанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року в частині задоволення позовної вимоги про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельних ділянок, а рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 січня 2021 року залишити в силі. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України        (далі - ЦПК України), заявники зазначили, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду              від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Наразі відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме щодо питання достатніх підстав для ухвалення судом рішення про визнання незаконною і скасування державної реєстрації земельної ділянки та достатності відсутності окремої адреси земельної ділянки як підстави для ухвалення такого рішення (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Уточнену касаційну скаргу заявники мотивували тим, що апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених судом першої інстанції, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень. 
 
Висновки апеляційного суду про те, що розпорядження від 30 серпня 2017 року № 990/1-р «Про присвоєння адреси будівлям та спорудам житлового призначення» не видавалося з посиланням на листи Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 25 лютого 2019 року, від 23 грудня 2019 року та Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради від 28 грудня 2019 року, є помилковими, оскільки за наявності такого розпорядження, оригінал якого надавався до суду для огляду, а також походження зазначених листів від виконавчих органів позивача, останні не можуть вважатися належними та достатніми доказами відсутності розпорядження   від 30 серпня 2017 року № 990/1-р та його підробки. Крім того, вважають, що суд встановив обставини щодо фальшування (підробки) розпорядження від 30 серпня 2017 року № 990/1-р на підставі недопустимих доказів. 
 
Суд апеляційної інстанції безпідставно долучив до матеріалів справи нові докази (лист Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради від 29 квітня 2021 року № 2/2-73 з додатками та лист Головного архітектурно-планувального управління від 13 квітня 2021 року № 3/15-183), оскільки докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Таких доказів сторона позивача не надала. 
 
Крім того, апеляційний суд вийшов за межі розгляду справи, оскільки обставини про нібито неподання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заяви від 01 червня 2017 року за вхідним № 35/371 не були підставами позову та предметом розгляду в суді першої інстанції. 
 
Відсутність чи неправильність адреси не перешкоджає формуванню земельної ділянки, тобто визначенню земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, зокрема через визначення її місця розташування. Звідси - некоректність чи незазначення адреси земельної ділянки не може бути підставою для скасування державної реєстрації. 
 
На земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:06:044:0072розташований об`єкт нерухомого майна № 1395570412101, тобто ділянка має адресу: АДРЕСА_1 , існування якої сторона позивача не ставила під сумнів. 
 
Крім того, право особи на формування земельної ділянки (її державну реєстрацію, присвоєння їй кадастрового номера) не залежить від наявності або відсутності тієї чи іншої адреси у об`єктів нерухомого майна, які розташовані на такій земельній ділянці. Вказане право є похідним насамперед від наявності у відповідної особи речових прав на такі об`єкти нерухомості. 
 
Речові права на нерухоме майно, на підставі яких було реалізовано право на державну реєстрацію спірних земельних ділянок, є чинними та ніким не скасованими. Отже, гіпотетичну відсутність розпорядження від 30 серпня 2017 року № 990/1-р не можна вважати достатньою підставою для скасування державної реєстрації земельних ділянок. 
 
На момент державної реєстрації земельних ділянок (23 січня 2019 року) стаття 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» мала іншу редакцію та не передбачала ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, а тому суд апеляційної інстанції порушив принцип незворотності дії у часі законів та інших нормативно-правових актів. 
 
18 травня 2023 року Дніпровська міська рада також подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 січня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16 та          у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17,                  від 03 квітня 2019 року у справі № 509/4722/16, від 11 червня 2019 року у справі № 826/841/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 540/2441/18, від 02 жовтня 2019 року у справі № 265/4124/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 127/23136/17, від 20 січня 2021 року у справі № 205/9571/18, від 09 червня 2021 року у справі № 201/13592/19. 
 
Касаційну скаргу заявник мотивував тим, що у листі від 25 березня 2020 року Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області повідомив, що згідно з даними реєстру, ведення якого розпочато з 20 травня 2011 року, та відповідно до пошуку серед матеріалів архівних справ (з 01 січня           2008 року до 20 травня 2011 року) відсутня інформація щодо видання дозволу на виконання будівельних робіт від 04 березня 2010 року № 150/01-10 та реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 30 квітня 2011 року № 14211032918.
 
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків щодо безпідставності твердження Дніпровської міської ради про те, що розпорядження від 30 серпня           2017 року № 990/1-р «Про присвоєння адреси будівлям та спорудам житлового призначення», дозвіл на виконання будівельних робіт від 04 березня 2010 року № 150/01-10 та декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 30 квітня            2011 року № ДП 14211032918 мають ознаки підроблення та міською радою не видавалися. 
 
Зміна статусу приміщень, розташованих на спірній земельній ділянці, з нежитлових у житлові є незаконною. Такі дії відповідачів призвели до можливості отримати земельні ділянки у власність, сформувавши їх без відповідного дозволу органу місцевого самоврядування. Отже, має місце порушення прав Дніпровської міської територіальної громади як власника землі, оскільки у разі розташування на земельній ділянці будівель нежитлового призначення власник цих будівель може використовувати земельну ділянку лише на умовах оренди. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 через представника ОСОБА_5 подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Дніпровської міської ради, в якому просили залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 04 липня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Кіровського районного суду міста Дніпропетровська. 
 
29 серпня 2023 року справу № 203/1575/20 передано до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 29 травня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
Згідно з протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Гратасервіс» від 25 січня                2016 року № 2/16, актом приймання-передання нерухомого майна від 26 січня                 2016 року, у зв`язку із виходом ОСОБА_1 зі складу учасників цього товариства, в рахунок повернення вкладу учасника останньому передано майновий комплекс на АДРЕСА_1 , який належав ТОВ «Гратасервіс» на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2004 року, укладеного із ТОВ ВКФ «Дніпроопт», якому, у свою чергу, згадане нерухоме майно належало на підставі договору купівлі-продажу від 04 січня 2001 року, укладеного із Колективним підприємством «Дніпропетровська пересувна механізована колона» (том 1, а. с. 73-80). 
 
28 січня 2016 року проведено інвентаризацію нерухомого майна за зазначеною адресою та надано висновок з технічної інвентаризації. 
 
05 квітня 2016 року на підставі згаданих документів приватний нотаріус Небосенко О. А. зареєстрував за ОСОБА_1 право власності на майновий комплекс, розташований на АДРЕСА_1 . 
 
Суди також з`ясували, що рішенням Дніпропетровської міської ради від 24 грудня     2008 року № 187/41 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку, площею 0,2464 га (кадастровий номер 1210100000:06:044:0056), в оренду ТОВ «Гратасервіс» строком на п`ять років за фактичним розміщенням майнового комплексу на АДРЕСА_1 , код цільового використання землі (УКЦВЗ) - 1.11.6 (інша комерційна діяльність). Цим рішенням визначено віднести земельну ділянку за основним цільовим призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови» (том 1, а. с. 81, 82). 
 
На підставі зазначеного рішення між Дніпропетровською міською радою та ТОВ «Гратасервіс» укладено нотаріально посвідчений договір оренди від 16 березня       2009 року, проте державну реєстрацію цього правочину не проведено (том 1,        а. с. 83-90). 
 
Згідно з дозволом на виконання будівельних робіт від 04 березня 2010 року       № 150/01-10, виданим Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, ТОВ «Гратасервіс» надано дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції будівель і споруд під житловий будинок, господарські будівлі та споруди на АДРЕСА_1 , відповідно до проєктної документації, затвердженої та зареєстрованої головним архітектором (том 2, а. с. 181). 
 
На підставі цього дозволу проведено відповідні роботи з реконструкції та після їх завершення ТОВ «Гратасервіс» склало Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області 30 квітня 2011 року за № ДП 14211032918. Відповідно до декларації закінченим будівництвом у вигляді реконструкції є житловий будинок на АДРЕСА_1 (том 2, а. с. 182-186). 
 
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2017 року № 164/19 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за фактичним розміщенням майнового комплексу на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 48-50). 
 
07 серпня 2017 року між ОСОБА_1 як дарувальником та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як обдарованими укладено договір дарування частки будівель та споруд житлового призначення, посвідчений приватним нотаріусом Євчук І. Л. за реєстровим № 299, предметом якого є 34/100 частки будівель та споруд житлового призначення на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 31-33). 
 
14 серпня 2017 року ФОП ОСОБА_7 склала та видала ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 висновок № 30/17 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 . Додатком до цього висновку є схема поділу об`єкта (будівлі та споруди житлового призначення) на два самостійні об`єкти (том 2, а. с. 187-189). 
 
30 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як співвласниками укладено нотаріально посвідчений договір про поділ будівель та споруд житлового призначення, що є спільною частковою власністю, за яким у порядку поділу будівель та споруд житлового призначення на АДРЕСА_1 ОСОБА_3 передано в натурі житловий будинок на АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - житловий будинок на АДРЕСА_2 , по 1/2 частці кожному (том 1, а. с. 34-37). 
 
У зазначеному договорі вказано, що ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, який утворився у результаті поділу згідно з розпорядженням Дніпровської міської ради від 30 серпня 2017 року № 990/1-р «Про присвоєння адреси будівлям та спорудам житлового призначення», залишається адреса: АДРЕСА_1 , а об`єкту, що утворився у результаті поділу і належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , присвоєно адресу: АДРЕСА_2 . 
 
04 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Сусловою Н. Б. за реєстровим № 970, за яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар житловий будинок на АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:06:044:0072 (том 1, а. с. 42, 43). 
 
Цього ж дня, 04 жовтня 2019 року, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Сусловою Н. Б. за реєстровим № 975, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 1/2 частки житлового будинку на АДРЕСА_2 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:06:044:0074 (том 1, а. с. 38, 39). 
 
Крім того, за договором дарування від 04 жовтня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Сусловою Н. Б. за реєстровим № 976, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 подарували ОСОБА_4 належні їм по 1/2 частці житлового будинку на АДРЕСА_2 , що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:06:044:0074 (том 1, а. с. 40, 41). 
 
У матеріалах справи також містяться: 
 
- копія розпорядження Дніпровського міського голови від 30 серпня 2017 року № 990/1-р «Про присвоєння адреси будівлям та спорудам житлового призначення       на АДРЕСА_4 », оригінал якого був оглянутий апеляційним судом, згідно з яким 01 червня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Дніпровської міської ради із заявою за вхідним № 35/371, у якій просили присвоїти адресу будівлям та спорудам житлового призначення (том 2, а. с. 190); 
 
- копія листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 15 травня 2017 року, згідно з яким ТОВ «Гратасервіс» отримало в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області зареєстровану декларацію від 30 квітня 2011 року                        № ДП 14211032918 на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 (житловий будинок) (том 1, а. с. 230); 
 
- копія листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області від 25 березня 2020 року, за змістом якого згідно з даними реєстру, ведення якого розпочато 20 травня 2011 року, та відповідно до пошуку серед матеріалів архівних справ Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області (з 01 січня 2008 року до 20 травня 2011 року) інформація про видання дозволу від 04 березня 2010 року № 150/01-10 та реєстрацію декларації від 30 квітня 2011 року № ДП 14211032918 відсутня; 
 
- копії листів Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 23 грудня 2019 року та Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради від 28 грудня 2019 року, у яких зазначено про відсутність у місті Дніпрі офіційної адреси: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 46, 47); 
 
- копія листа Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради від 29 березня 2021 року № 2/2-73 з додатками, у якому зазначено про відсутність звернення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із заявою від 01 червня              2017 року щодо присвоєння адреси будівлям та спорудам житлового призначення на АДРЕСА_1 , як про це зазначено у тексті розпорядження від 30 серпня          2017 року № 990/1-р. За вхідним № 35/371 зареєстровано звернення іншої особи у березні 2017 року, про що свідчить надана суду реєстраційно-контрольна картка. Крім того, повідомлено, що у модулі «Розпорядча діяльність» програмного забезпечення «Електронне самоврядування» здійснено пошук розпорядчих документів за датою «30 серпня 2017 року», у переліку яких відсутня інформація щодо прийняття відповідного розпорядження (том 2, а. с. 193-196); 
 
- копія листа Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 13 квітня 2021 року № 3/15-183, у якому зазначено, що до названого управління не надходило звернення стосовно присвоєння адрес: АДРЕСА_3  (том 2, а. с. 197). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 3, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а касаційна скарга сторони відповідачів підлягає задоволенню частково з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду повною мірою не відповідає. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Щодо позовних вимог про визнання правочинів недійсними, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності 
 
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
 
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
 
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
 
Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
 
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. 
 
Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 12 червня      2018 року у справі № 826/4406/16. 
 
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 
 
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. 
 
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). 
 
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
 
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 367 ЦК України). 
 
У статтях 364, 367 ЦК України не передбачено, що поділ будинку можливий лише у разі оформлення права на земельну ділянку, на якій він розташований (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2023 року у справі № 520/8307/15 (провадження               № 61-20255св21)). 
 
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
 
У статті 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. 
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
 
Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 виснував, що ЦК України правом оспорювати правочин наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». У кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, і настання певних юридичних наслідків. Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідку вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. Важливим є врахування, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованими на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. 
 
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20 зазначено, що відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав. Під час розгляду позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та має встановити не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. 
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зазначено, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. 
 
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
 
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). 
 
Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. 
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). 
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. 
 
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня   2015 року № 1127 у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок). 
 
Згідно з пунктом 45 Порядку для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються: 1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалась у результаті спільної діяльності). Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. 
 
Після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації остання вичерпує свою дію фактом виконання та виключає можливість віднесення такого об`єкта до самочинного в силу його узаконення. 
 
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду               від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16, від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а, від 12 червня 2019 року у справі № 916/1986/18, від 28 липня           2021 року у справі № 564/2072/19. 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що перебудова (реконструкція) спірного об`єкта нерухомого майна із нежитлового у житловий та реєстрація права власності на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації були проведені у встановленому законом порядку, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків, що позовні вимоги Дніпровської міської ради про визнання договорів дарування, договору про поділ будівель та споруд недійсними, припинення права власності відповідачів на майно із скасуванням державної реєстрації речового права є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. 
 
Аргументи Дніпровської міської ради про те, що за даними реєстру дозвільних документів Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції, ведення якого розпочато 20 травня 2011 року, та відповідним пошуком серед матеріалів архівних справ (з 01 січня 2008 року до 20 травня 2011 року) відсутня інформація про видання дозволу від 04 березня 2010 року № 150/01-10 та про реєстрацію декларації                                    № ДП 14211032918, не заслуговують на увагу, оскільки відповідний дозвіл та декларація були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, а відсутність належного обліку цих документів у позивача та його виконавчих органів не спростовує факт їх видання. Крім того, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області листом від 15 травня 2017 року підтвердив факт отримання ТОВ «Гратасервіс» зареєстрованої декларації від 30 квітня 2011 року               № ДП 14211032918 на об`єкт нерухомого майна на АДРЕСА_1 (житловий будинок). 
 
Згідно з принципом «належного урядування» ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу і такі помилки за загальним правилом не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. 
 
Верховний Суд наголошує, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позову, адже саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, про що зазначено в касаційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях. Позивач мав довести належними та допустимими доказами, що відповідачі порушили його цивільні права (тут - права територіальної громади), які підлягають захисту та поновленню, однак цього не зробив. 
 
У цілому доводи касаційної скарги Дніпровської міської ради не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень по суті спору, та зводяться до необхідності переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів попередніх інстанцій. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
У свою чергу, доводи Дніпровської міської ради про застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 826/5737/16 та у постановах Верховного Суду         від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 509/4722/16, від 11 червня 2019 року у справі № 826/841/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 540/2441/18, від 02 жовтня 2019 року у справі № 265/4124/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 127/23136/17, від 20 січня 2021 року у справі № 205/9571/18,       від 09 червня 2021 року у справі № 201/13592/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав. 
 
Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. 
 
Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права чи порушили норми процесуального права під час ухвалення оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі. 
 
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.         З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 154/3029/14 (провадження № 14-43цс22)). 
 
На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19). 
 
Обставини у наведених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається у касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. У контексті спірних правовідносин та з урахуванням встановлених обставин справи суди правильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. 
 
Отже, доводиДніпровської міської ради, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій в означеній частині та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій у частині вирішення позовних вимог про визнання правочинів недійсними, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні. 
 
Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок 
 
Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю (частина перша статті 83 ЗК України, тут і далі цей Кодекс - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). 
 
У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (пункт «а» частини другої        статті 83 ЗК України). 
 
Згідно з частинами першою та другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим. 
 
Згідно з частинами першою, другою статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови;             в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. 
 
До земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування (стаття 38 ЗК України). 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
 
У статті 1 Закону України «Про землеустрій» зазначено, що цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. 
 
Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання. 
 
Відповідно до частини п`ятої статті 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу. Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони». 
 
Отже, за цільовим призначенням землі України поділяються на категорії. У межах кожної категорії земель виділяються види використання земельної ділянки, які визначаються її власником або користувачем самостійно (з урахуванням винятків). 
 
Земельне законодавство чітко встановлює, що зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проєктами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури. Проте такої процедури для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового призначення законодавство не визначає. 
 
Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо). 
 
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду               від 24 листопада 2021 року у справі № 495/1439/18 (провадження № 61-11915св21), від 22 лютого 2023 року у справі № 495/1427/18 (провадження № 61-10511св21),          від 28 червня 2023 року у справі № 495/1491/18 (провадження № 61-11245св22),           від 07 лютого 2024 року у справі № 495/10988/17 (провадження № 61-376св23). 
 
Згідно з частиною дев`ятою статті 55 Закону України «Про землеустрій» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) передбачається здійснити передачу земельної ділянки державної чи комунальної власності у власність чи користування, на якій розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано, така технічна документація розробляється на замовлення власника житлового будинку без надання дозволу Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. 
 
У пункті 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що у разі, якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. 
 
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. 
 
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                      від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20). 
 
Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 707/157/22 (провадження № 61-10228св23) зробив такі правові висновки: 
 
«У частині шостій статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент набуття позивачем права власності на будинковолодіння) зазначено, що уразі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим). 
 
Згідно з частинами десятою, одинадцятою, тринадцятою статті 120 ЗК України                     (в редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) у разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), розміщений на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки, площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 цього Кодексу (крім випадків, якщо формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим або не відповідає нормам законодавства). 
 
Якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу. 
 
Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом. 
 
Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу (власнику) такого об`єкта у передачі йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт. 
 
У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, єдиний майновий комплекс), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні, особами, які не можуть набувати земельну ділянку на такому праві, вони набувають таку земельну ділянку із земель державної або комунальної власності у власність або оренду. Набувач права власності на такий об`єкт зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або оренду земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу. 
 
Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування зобов`язаний не пізніше 30 днів з дня отримання поданого у встановленому порядку клопотання припинити право постійного користування земельною ділянкою, на якій розміщений відповідний об`єкт, та передати її у власність або оренду набувачу права власності на такий об`єкт. 
 
Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу права власності на відповідний об`єкт у передачі йому у власність або оренду земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт. 
 
Отже, наведеними нормами права передбачено принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди «superficies solo cedit» (збудоване приростає до землі), а також врегульовано алгоритм дій особи, у разі набуття нею права власності на об`єкт нерухомого майна, розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності. 
 
Набуття певного речового права на земельну ділянку особою, яка набула право власності на нерухоме майно, розміщене на земельній ділянці державної або комунальної власності, відбувається відповідно до рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 661/3925/16-а (провадження № 11-949апп18)». 
 
Отже, ЗК України передбачає порядок оформлення прав на землю у разі набуття особою права власності на об`єкти нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), які розташовані на земельній ділянці комунальної власності, що не перебуває у користуванні інших осіб, а також обов`язок уповноваженого органу передати таку земельну ділянку у власність або користування набувачу в установленому порядку. 
 
За відсутності в попереднього власника належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статей 120 ЗК України, 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають. 
 
У справі, що переглядається, спірні земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти житлової нерухомості, належать до комунальної форми власності та їх розпорядником є Дніпровська міська рада, проте відповідачі не зверталися до власника землі з клопотаннями про передання їм земельних ділянок для обслуговування належних їм об`єктів нерухомості у власність чи користування, що відповідає частині шостій       статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент оформлення відповідачами права власності на житлову нерухомість) та частинам одинадцятій, тринадцятій статті 120 ЗК України у нинішній редакції. 
 
Згідно з пунктами 107, 108 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 (тут і далі - Порядок № 1051 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку. Під час державної реєстрації земельної ділянки здійснюється:                           1) державна реєстрація обмежень у використанні земельної ділянки, що існують на момент державної реєстрації земельної ділянки; 2) внесення до Державного земельного кадастру відомостей про обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. 
 
У пункті 109 Порядку № 1051 передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою: 1) особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи; 2) власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності (у разі поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок) або уповноваженої ними особи; 3) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування (у разі формування земельних ділянок відповідно державної чи комунальної власності). 
 
Отже, оскільки за обставинами цієї справи відповідачі не були користувачами раніше сформованої земельної ділянки комунальної власності, загальною площею 0,2464 га (кадастровий номер 1210100000:06:044:0056), за фактичним розміщенням майнового комплексу на АДРЕСА_1 , то вони не мали права без згоди власника цієї ділянки здійснювати її поділ та, відповідно, формувати та проводити державну реєстрацію спірних земельних ділянок з кадастровими номерами 1210100000:06:044:0072 та 1210100000:06:044:0074. 
 
Таким чином, оскільки відповідачі не зверталися до уповноваженого органу з клопотаннями про формування та передання земельних ділянок для обслуговування належних їм об`єктів житлової нерухомості у власність чи користування, то Дніпровська міська рада довела порушення її права на розпоряджання майном комунальної власності. 
 
Зважаючи на викладене, Верховний Суд вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції щодо задоволення позовних вимог про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 1210100000:06:044:0072 та 1210100000:06:044:0074 у Державному земельному кадастрі з виключенням відомостей щодо цих кадастрових номерів з Державного земельного кадастру, однак не може погодитися з наведеними цим судом мотивами для такого задоволення позову, у зв`язку з чим оскаржувану постанову апеляційного суду в означеній частині належить змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, то оскаржувану постанову у частині наведених судом апеляційної інстанції підстав для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації земельних ділянок необхідно змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг 
 
З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне: 
 
касаційну скаргу сторони позивача залишити без задоволення; 
 
рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимогпро визнання правочинів недійсними, припинення права власності та скасування записів про державну реєстрацію права власності залишити без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України; 
 
касаційну скаргу сторони відповідачів задовольнити частково; 
 
постанову суду апеляційної інстанції в частині наведених цим судом підстав для задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації земельних ділянок змінити із підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
З огляду на викладене, оскільки колегія суддів лише змінила наведені судом апеляційної інстанції мотиви для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації земельних ділянок, а в решті оскаржувані судові рішення залишила без змін, і не ухвалювала нове рішення у відповідній частині, то відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, слід покласти на кожного із заявників. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення. 
 
Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 13 січня 2021 року тапостанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування, договору про поділ будівель та споруд, припинення права власності, скасування записів про державну реєстрацію права власності залишити без змін. 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подану представником ОСОБА_5 , задовольнити частково. 
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації земельних ділянок змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді:	А. І. Грушицький  	
 	І. В. Литвиненко  	
 	В. В. Пророк  	
 	В. В. Сердюк