ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19261/21                                        Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року                                                                      м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді          Штульман І.В.
суддів:                     Кобаля М.І.,
                                        Черпака Ю.К., 
при секретарі                    Красновій О.Р.,
          за участі: Прутенського К.І.,- представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від     28 листопада 2024 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УДГ ТРЕЙДИНГ" до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 05 лютого 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

18 липня 2021 року в Окружний адміністративний суд міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРДНІПРОГАЗ" (далі - ТОВ "УКРДНІПРОГАЗ")  з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №00088670704 від 05 лютого 2021 року про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість ТОВ "УКРДНІПРОГАЗ" на 5402260,00 грн як таке, що суперечить чинному законодавству України. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
На виконання положень пункту 2 розділу ІІ   Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа отримана Київським окружним адміністративним судом за належністю.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15 березня 2024 року, у зв`язку зі зміною 29 листопада 2021 року назви підприємства позивача на ТОВ "УДГ ТРЕЙДИНГ", замінено назву позивача з Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРДНІПРОГАЗ" на Товариство з обмеженою відповідальністю "УДГ ТРЕЙДИНГ" (том 1 а.с.126-127).
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві №00088670704 від 05 лютого 2021 року.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження правомірності висновків, викладених в Акті перевірки, а тому податкове повідомлення - рішення №00088670704 від 05 лютого 2021 року про зменшення позивачу розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість на 5402260,00 грн є протиправним та підлягає скасуванню. 
Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від         28 листопада 2024 року, Головне управління ДПС у м. Києві (далі - апелянт) звернулося до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що ТОВ «УКРДНІПРОГАЗ», на порушення пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України) завищено суму податку на додану вартість, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку за жовтень 2020 року на 5402260,00 грн. 
Позивач правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня            1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку. 
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив апеляційний суд скасувати рішення Київського окружного адміністративного суд від 28 листопада 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у повному обсязі.
Позивач, будучи повідомленим належним чином і достовірно знаючи про день, час та місце апеляційного розгляду справи, свого представника у судове засідання не направила, причини неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення апеляційного розгляду суду не заявив, в зв`язку з чим апеляційний суд ухвалив рішення проводити апеляційний розгляд у його відсутність.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги  Головного управління ДПС у м. Києві, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає за належне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року - залишити без змін, мотивуючи це наступним. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що Головним управлінням ДПС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "УКРДНІПРОГАЗ", за результатами якої 14 січня 2021 року складено акт №127/26-15-07-04-01/42525629 "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ "УКРДНІПРОГАЗ" (код 42525629) з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за жовтень 2020 року" (далі - Акт перевірки) (том 1 а.с.14-19).
Актом перевірки встановлено порушення позивачем пункту 200.4 статті 200 ПК України, а саме: завищення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за жовтень 2020 року на суму 5402260,00 грн.
З урахуванням висновків акту перевірки Головним управлінням ДПС у м. Києві         05 лютого 2021 року форми «В3» прийнято податкове повідомлення-рішення №00088670704, яким виявлено відсутність права на отримання бюджетного відшкодування за жовтень 2020 року та відсутність права на врахування такої суми від`ємного значення при наданні бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за жовтень 2020 року на суму 5402260,00 грн (том 1 а.с.22).
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, ТОВ "УКРДНІПРОГАЗ" звернулося до суду першої інстанції з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює    Податковий кодекс України, який зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно зі   статтею 15 ПК України   платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Платник податків зобов`язаний, окрім іншого: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи (підпункти 16.1.2.-16.1.4. пункту 16.1 статті 16 ПК України).
Одночасно платник податків має право, зокрема: обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат; бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом; оскаржувати в порядку, встановленому цим Кодексом, рішення, дії (бездіяльність) контролюючих органів (посадових осіб), у тому числі індивідуальну податкову консультацію, яка йому надана, а також узагальнюючу податкову консультацію; вимагати від контролюючих органів проведення перевірки відомостей та фактів, що можуть свідчити на користь платника податків (підпункти 17.1.3., 17.1.6., 17.1.7., 17.1.8. пункту 17.1. статті 17 ПК України).
У свою чергу контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій     статтею 193 цього Кодексу, зокрема: здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків; контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів (підпункти  19-1.1.1., 19-2.1.1. пункту 19-1.1. статті 19-1 ПК України).
Підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України  встановлює презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України  господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
При цьому розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (підпункт 14.1.231 даного пункту).
Отже, сутність доктрини ділової мети полягає в отриманні економічного ефекту не від окремої господарської операції, а у результаті господарської діяльності, тобто сукупності господарських операцій платника податків.
Згідно з підпунктом 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 ПК України  бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.
За приписами підпункту 14.1.156-1 пункту 14.1 статі 14 ПК України  податкове зобов`язання (для цілей  розділу V цього Кодексу) - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом.
Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України  податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з  розділом V цього Кодексу.
У свою чергу відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України  до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Пунктом 198.2 статті 198 ПК України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України  податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом   193.1 статті 193 цього  Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту   198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими пунктом   201.11 статті 201 цього   Кодексу.
У разі, коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього     Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 1095 календарних днів з дати складення податкової накладної/розрахунку коригування.
Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків встановлений     статтею 200 ПК України.
Відповідно до пункту  200.1. статті 200 ПК України   сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (пункт 200.2. статті 200 ПК України).
Згідно з пунктом 200.4. статі 200 ПК України   при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього     Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1   цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету,
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації (пункт 200.7. статті 200 ПК України).
Водночас відповідно до пункту 200.14. статті 200 ПК України, якщо за результатами камеральної або документальної перевірки, контролюючий орган виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий орган: б) у разі перевищення заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування над сумою, визначеною контролюючим органом за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого перевищення та підстави для її вирахування; в) у разі з`ясування за результатами проведення перевірок факту, за яким платник податку не має права на отримання бюджетного відшкодування, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються підстави відмови в наданні бюджетного відшкодування.
За приписами пункту 44.1. статті 44 ПК України     для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних деклараційна підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
За приписами пункту 201.1. статті 201 ПК України  на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата складання податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД   або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду; й) індивідуальний податковий номер.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-XIV  (далі - Закон № 996-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинний документ визначається як документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Разом з тим, під час вирішення цього спору суд ураховує презумпцію добросовісності платника податків, за якою передбачається економічна виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.
У свою чергу нормами Податкового кодексу України  презюмується вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції.
Тож аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.
У той же час, відповідно до підпункту "а" пункту 195.1.1 статті 195 ПК України за нульовою ставкою оподатковуються операції з: вивезення товарів за межі митної території України: у митному режимі експорту.
Відповідно до підпункту "г" пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: вивезення товарів за межі митної території України.
Згідно п.п. "б" п. 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до   Закону України  "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.
Статтями 258-261 Митного кодексу України визначено, що митними деклараціями є, зокрема, митна декларація, заповнена у звичайному режимі, тимчасова та періодична митні декларації, спрощена і додаткова митні декларації кожна з яких, у випадку її подання, має бути оформлена відповідно до вимог законодавства, як то визначено в підпункті "б" пункту 187.1 статті 187 ПК України. 
У підпункті "б" пункту 187.1 статті 187 ПК України не вказано, яка з перелічених митних декларацій, оформлених відповідно до вимог законодавства, є виключною підставою для формування податкового кредиту у разі експорту товарів. 
ТОВ "УКРДНІПРОГАЗ" (код ЄДРПОУ 42525629) змінило назву на ТОВ "УДГ ТРЕЙДИНГ"  (ЄДРПОУ 42525629), про що свідчить виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (том 2 а.с.122-123).
Так, судом першої інстанції встановлено, що ТОВ "УКРДНІПРОГАЗ" до Головного управління ДПС у м. Києві подано податкову декларацію з податку на додану вартість за жовтень 2020 року від 20 листопада 2020 року №9307198069, якою сума від`ємного значення, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 ПК України на момент подання податкової декларації, яка підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку (рядок 20.2.1 декларації) становить 6361503,00 грн (том 1 а.с.119-120).
Згідно даних додатку 3 "Розрахунок суми бюджетного відшкодування (ДЗ)" від         20 листопада 2020 року №9307198230 до податкової декларації з податку на додану вартість за жовтень 2020 року позивачем в таблиці 2 "Розшифровка суми податку, фактично сплаченої у попередніх та звітному (податкових) періодах постачальникам товарів/послуг або до Державного бюджету України", відобразив суму від`ємного значення за жовтень    2020 року у розмірі 6361503 грн (том 1 а.с.121-123).
Причинною виникнення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту є придбання пшениці, кукурудзи для подальшого експорту за межі митної території України.
Під час перевірки контролюючим органом встановлено, що відповідно до даних оборотно-сальдової відомості по рахунку 281 за жовтень 2020 року позивач придбав      9674,635 т кукурудзи (оборот по Дт рахунка 281 за жовтень 2020) та списав 5873,845 т кукурудзи (оборот по Кт рахунка 281 за жовтень 2020) (том 1 а.с.197).
Відповідно до актів приймання-передачі позивачем передано кукурудзу наступним суб`єктам господарювання Покупцям (нерезидентам): 
Акт приймання-передачі від 12 жовтня 2020 року до Контракту №Р914 від 28.09.2020, одержувач - RISOIL EUROPE LTD, товар - кукурудза, кількість - 981 МТ (том 1 а.с.156-157);
Акт приймання-передачі права власності на товар від 23 жовтня 2020 року №23/10, одержувач - SIERENTZ GLOBAL MERCHANTS SA, товар - кукурудза, кількість - 271,994 МТ (том 1 а.с.174);
Акт приймання-передачі права власності на товар від 27 жовтня 2020 року №б/н, одержувач - SOUFFLET NEGOCE S.F.S, товар - кукурудза, кількість - 963,080 МТ (том 1 а.с.183);
Акт приймання-передачі від 27 жовтня 2020 року до Контракту №Р961 від 20 жовтня 2020 року, одержувач - RISOIL EUROPE LTD, товар - кукурудза, кількість - 3426,900 МТ (том 1 а.с.158-159);
Акт приймання-передачі від 28 жовтня 2020 року до Контракту №740/20 від 21 жовтня 2020 року, одержувач - OLAM INTERNATIONAL LIMITED, товар - кукурудза, кількість - 230,871 МТ (том 1 а.с.195).
Вищевказані акти є підтвердженням фактичної передачі товару (кукурудзи), а також переходу права власності на товар від продавця до покупця. 
Однак, як зазначав податковий орган в Акті перевірки, акти приймання-передачі зі сторони покупця не підписані та не скріплені печаткою, що стало підставою прийняття спірного податкового повідомлення-рішення. 
ТОВ "УКРДНІПРОГАЗ"  у позовній заяві стверджувало, що дані висновки контролюючого органу є безпідставними, оскільки відповідно до звичаїв ділового обороту, що склалися на підприємстві позивача, при прийманні-передачі продукції, яка поставляється насипом, здійснюється попередня прийомка товару відповідними спеціалістами сторін, зазвичай в пункті відвантаження (порту). При здійсненні попередньої прийомки використовуються примірники актів, в яких робляться відповідні відмітки про відповідність/невідповідність кількості партії товару, що планується до передачі за цими актами, відповідність якісним характеристикам тощо. Данні примірники акту є чорновими і взагалі не підлягають підписанню уповноваженими представниками сторін, які здійснюють приймання-передачу товару. В подальшому ці чорновики актів прошиваються разом підписаними уповноваженими представниками сторін актами приймання передачі як додатки, а службові записи та відмітки з них враховуються при складанні та підписанні актів приймання-передачі (за потреби).
Відповідачу для проведення перевірки було надано акти приймання-передачі з підшитими чорновиками актів, які використовувалися при попередній прийомці товару. Однак, з незрозумілих підстав службові особи відповідача, які проводили перевірку, дійшли висновку, що внаслідок відсутності підписів покупців - нерезидентів на чорновиках актів, акти є непідписаними з їх боку. При цьому оригінальні примірники актів, які містили всі необхідні реквізити, були залишені ними поза увагою.
          Як вбачається з наданих позивачем до суду копій вказаних вище актів приймання - передачі від 12 жовтня 2020 року до Контракту №Р914 від 28 вересня 2020 року, від              27 жовтня 2020 року до Контракту №Р961 від 20 жовтня 2020 року, від 28 жовтня 2020 року до Контракту №740/20 від 21 жовтня 2020 року та актів приймання-передачі права власності на товар від 23 жовтня 2020 року №23/10 та від 27 жовтня 2020 року №б/н, вони містять підписи та печатки продавця та покупців, а тому твердження контролюючого органу про їх не підписання та не скріплення печаткою є необґрунтованим. 
Єдиною підставою документального підтвердження спірних сум податкового кредиту мають бути належним чином складені та підписані повноважними особами первинні документи в розумінні наведених норм законодавства.
При вирішенні адміністративної справи №809/1337/17 у постанові від 04 вересня   2018 року Верховним Судом сформовану обов`язкову для врахування судами правову позицію, згідно з якою презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного. У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку. За змістом наведених норм, право платника податків на збільшення в податковому обліку сум податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником-платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами згідно пункту   201.11 статті 201 ПК України) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг). Оцінюючи докази, надані сторонами, суди повинні мати на увазі, що сам факт наявності у позивача податкових накладних та інших облікових документів, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах, а також те, що для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження задекларованих сум податкового кредиту.
З метою підтвердження реальності господарських операцій, що мали місце між позивачем та його контрагентом, до матеріалів справи долучено наступні документи (копії), у тому числі первинні: договори поставки та додатки до них, видаткові накладні,  товарні накладні,  акти прийому-передачі товару, митні декларації.
Зазначені документи, в силу вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, є первинними документами та мають всі необхідні встановлені законом обов`язкові реквізити.
Докази того, що вказані документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними - відсутні.
За умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими правомірно (обґрунтовано), якщо контролюючий орган не доведе зворотне.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 лютого 2019 року у справі №826/13060/18.
На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником даних податкового обліку.
Такі висновки зроблені Верховним Судом у низці постанов, до прикладу (але не виключно) у постановах від 24 січня 2018 року у справі №2а-19379/11/2670, від 28 жовтня 2019 року у справі №280/5058/18, від 26 лютого 2020 року у справі №826/1308/18, від            06 травня 2020 року у справі №640/4687/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2022 року у справі №160/3364/19 зроблено висновки про те, що під час вирішення спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (пункт 66 постанови).
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Наявність належно оформлених первинних документів є обов`язковою ознакою господарської операції, однак не єдиною. За своєю правовою суттю господарською операцією є операція, яка змінює зміст активів платника податку, а первинні документи лише підтверджують факт її проведення.
Таким чином, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що відповідачем не надано суду доказів на підтвердження правомірності висновків, викладених в Акті перевірки, а тому податкове повідомлення-рішення №00088670704 від 05 лютого 2021 року про зменшення позивачу розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість на 5402260,00 грн є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року у справі №640/19261/21 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                      І.В. Штульман

Судді:                                                                                            М.І. Кобаль

                                                                                                       Ю.К. Черпак