УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/14723/24 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М. 
Категорія 70 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого        Павицької Т.М.,
суддів                Борисюка Р.М., Талько О.Б.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін вм. Житомирі цивільну справу №295/14723/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М. в м. Житомирі, 

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх доходів та заробітку, щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення сином 23-х річного віку. 
Позовні вимоги мотивував тим, що з 18.09.2004 позивач перебувала у шлюбі із ОСОБА_2 , який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31.05.2021 розірвано. Зазначає, що сторони від шлюбу мають сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що позивач після повномасштабного вторгнення рф в Україну разом із сином виїхали за кордон, який перебуває на її утриманні. Зазначає, що син сторін з 29.08.2022 навчається в школі «Sprogcenter midt», а відтак потребує матеріальної допомоги. Враховуючи вищевикладене просив задовольнити позов в повному обсязі.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що продовжує навчання, в розмірі 1/5 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 01.10.2024 і до закінчення навчання, але не більше 23-річного віку. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 – ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що син сторін потребує матеріальної допомоги, а позивачем не зазначено, які саме витрати вона несе по утриманню сина. Зазначає, що судом першої інстанції не враховано того, що з офіційних сайтів данської школи мови та програми підтримки українських біженців в Данії, курси данської мови є безкоштовними, крім того, будь-яка освіта для українців в Данії є також безкоштовною. Звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що дитина проживає разом з матір`ю. Зазначає, що син сторін не продовжує навчання в розумінні ст. 199 СК України, а відвідує мовні курси, які не є підставою для стягнення аліментів. Вказує, що у доданій довідці про навчання відсутня інформація про період проходження мовних курсів, а тому вимога позивача про стягнення аліментів до досягнення дитиною 23-х річного віку, а не на період навчання є необґрунтованою. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
13 червня 2025 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що наявні всі підстави для стягнення аліментів, оскільки повнолітня дитина сторін продовжує навчання, повнолітня дитина потребує такої допомоги (харчування, одяг, транспортні послуги, розвиток та дозвілля та інше), а відповідач може надавати допомогу (сплачувати аліменти). Вказує, що відповідач в судовому засіданні визнав ту обставину, що не закінчивши відповідні мовні курси – дитина не має можливості здобувати вищу чи спеціальну середню освіту в Королівстві Данія. Зазначає, що посилання відповідача на роздруківку змісту сайту «Допомога українцям в Данії» з інформацією щодо надання соціальної допомоги не є належним та достатнім доказом на підтвердження факту отримання ОСОБА_6 грошових сум, їх розміру. Не є також спростованою відповідачем матеріальна спроможність надавати матеріальну допомогу. Стверджує, що повнолітня дитина та позивач не мають статусу біженця та не отримують соціальних виплат на які посилається відповідач. Зазначає, що матеріальне утримання повнолітньої дитини повністю забезпечується його матір`ю. Відповідач з моменту досягнення позивачем повноліття матеріальної допомоги добровільно не надає. Вказує, що повнолітня дитина, не закінчивши мовну школу, не отримавши офіційного сертифікату про знання мови, не має можливості працевлаштуватись та отримувати власні заробітки для забезпечення себе всім необхідним, тому потребує матеріальної допомоги батьків.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31 травня 2021 року, справа №295/4242/21 розірвано.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27.04.2006.
Відповідно до довідки «Sprogcenter midt» від 13.09.2024 ОСОБА_5 зареєстрований та бере участь у навчанні на курсі «Данська мова1», модуль 1 – він розпочав 11.09.2024. Його розклад: середа і п`ятниця з 08:30 до 14:40. 
Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 продовжує навчання та потребує у зв`язку із цим матеріальної допомоги. В судовому засіданні сторони визнавали, що позивач є працевлаштованою в Данії, отримує заробіток, а тому виходячи з критеріїв співмірності та розумного балансу суд першої інстанції вважав необхідним визначити розмір аліментів, що відповідатиме встановленій судом потребі на отримання матеріальної підтримки.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 Сімейного кодексу України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися, після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Отже, обов`язковою умовою стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини є навчання, право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі №910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст. ст. 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
У даній справі встановлено, що ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх доходів та заробітку, щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду і до досягнення сином 23-х річного віку.
На підтвердження факту навчання ОСОБА_5 , позивачем долучено довідку «Sprogcenter midt» від 13.09.2024, згідно якої ОСОБА_5 зареєстрований та бере участь у навчанні на курсі «Данська мова1», модуль 1 – він розпочав 11.09.2024. Його розклад: середа і п`ятниця з 08:30 до 14:40. 
Відтак, вказана довідка лише підтверджує проходження мовних курсів ОСОБА_5 .
На переконання колегії суддів вказана довідка не є належним та допустимим доказом, що підтверджує існування підстав для стягнення аліментів на підставі ст. 199 СК України, оскільки в даній довідці не міститься інформація щодо навчання на платній основі, його вартість та термін навчання.
Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у сторони позивача потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням сина (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо), та те, що батько (відповідач) має можливість надавати матеріальну допомогу. Хоча доведення саме цих обставин покладається на позивача.
Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення по суті не дав належної правової оцінки тому, що в матеріалах справи відсутні достовірні та достатні докази на підтвердження позовних вимог та дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, то таке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді