Справа № 465/10652/24                        Головуючий у 1 інстанції: Величко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/662/25                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 липня 2025 року м.Львів

 Справа № 465/10652/24
Провадження №  22-ц/811/662/25

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,
секретар Іванова О.О.
з участю:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду міста Львова, постановлену у м. Львові 13 лютого 2025 року у складі судді  Величка О.В. у справі за  за заявою ОСОБА_1 , з участю заінтересованих осіб: ОСОБА_3 , Франківської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, -

встановив:

30 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню. В обґрунтування заяви посилається на те, що рішенням судової палати з розгляду цивільних справ Італійської республіки суду Лечче, Відділу Суду з питань опіки від 18 листопада 2021 року у справі №2554/2021 V.G. із розгляду заяви про призначення опікуна ОСОБА_4 , народженій в Україні 6 листопада 1962 року, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_5 нездатна усвідомлювати значення своїх дій та належним чином піклуватися про управління власними інтересами. Цим же рішенням його ( ОСОБА_1 ) призначено опікуном ОСОБА_3 на безстроковий період. Судом встановлено, що ОСОБА_5 страждає на психічні захворювання, зловживає алкогольними напоями, отримує онлайн-кредити на території України в небанківських фінансових установах та безвідповідально витрачає кошти за дуже короткий час (проблеми з поверненням кредитних коштів були у неї ще в Італії). У зв`язку з цим виникла необхідність визнання рішення іноземного суду в Україні для можливості вирішення/врегулювання спорів з кредиторами щодо погашення боргів ОСОБА_6 .

Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 13 лютого 2025 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду. Матеріали заяви разом з документами, що додані до неї, повернуто заявнику.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 . Проситьскасувати ухвалу суду першої інтанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на ст. ст. 464 - 466, 472 ЦПК України. Вказує, що вказані правовідносини регулюються на рівні міжнародного договору. До застосування підлягає Конвенція про визнання і виконання рішень стосовно зобов?язань про утримання від 2 жовтня 1973 року, до якої Україна приєдналась 14 вересня 2006 року. Зазначає, що рішенням судової палати з розгляду цивільних справ Італійської республіки суду Лечче, Відділу Суду з питань опіки від 18 листопада 2021 року у справі №2554/2021 V.G. із розгляду заяви про призначення опікуна ОСОБА_4 , встановлено, що ОСОБА_5 нездатна усвідомлювати значення своїх дій та належним чином піклуватися про управління власними інтересами; призначено його ( ОСОБА_1 ) її опікуном на безстроковий період. Цього ж дня в Канцелярії Суду Лечче, перед суддею у справах опіки, він (заявник) відповідно до вимог законодавства Республіки Італія, особисто склав присягу добросовісно управляти майном неповносправної особи, про що складено Протокол №2554/21 V.G. Рішення суду Лечче, яке підлягає визнанню та не підлягає примусовму виконанню на території України, було постановлено очно, у відкритому засіданні, положення Конвенції від 14 вересня 2006 року не вимагають подання документа на відкриття провадження у справі, зокрема повідомлення про суть позову, було належним чином вручено стороні, що не з?явилася, відповідно до законодавства Держави походження, відмова суду першої інстанції визнати рішення іноземного суду є неправомірною, суперечить нормам як національного так і міжнародного законодавства. Зазначає, що ним ( ОСОБА_1 ) помилково подано заяву, а не клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню. Назва «Заява» вказана помилково та ніяк не впливає на суть документа. Вважає, що твердження суду першої інстанції про помилку у визначенні назви документа є надмірним формалізмом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали у межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити. 

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.1 ст.471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно із ч.1 ст.472 ЦПК України клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.466 цього Кодексу, якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додається документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

До матеріалів заяви ОСОБА_1 не долучено доказів, які засвідчують, що сторона, щодо якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Статтею 472 ЦПК України встановлено процесуальну форму звернення до суду для визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню. Таке звернення згідно цієї статті здійснюється оформляється відповідним клопотанням. 

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, що не відповідає вимогам ст. 472 ЦПК України.

Копія рішення суду Лечче № 2554/2021 V.G. подана заявником неналежної якості, зокрема, у такій наявні зрізи тексту з лівого боку аркушів.

Відповідно до ч.4 ст.466 ЦПК України суд, встановивши, що клопотання і документи, що додаються до нього, не оформлено відповідно до вимог, передбачених цією главою, або до клопотання не додано всі перелічені документи, або клопотання подане особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, залишає його без розгляду та повертає клопотання разом з документами, що додані до нього, особі, яка його подала.

У зв`язку із невиконанням заявником вимог ЦПК України в частині форми подання клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для залишення поданої заяви без розгляду та повернення її заявнику.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції посилався на те, що заявник не дотримався вимоги ч. 3 ст. 466 ЦПК України при подачі відповідного клопотання, оскільки «до матеріалів заяви ОСОБА_1 не долучено жодного документа, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи».

Визнання рішення іноземного суду служить підтвердженням цивільних та інших прав і обов`язків у такому ж ступені, що і рішення відповідного вітчизняного суду. В одних випадках досить, щоб рішення було визнано, і не передбачає його примусового виконання. 

Відповідно до пункту 1 ст. 52 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах рішення іноземного суду немайнового характеру, які не потребують виконання, винесені судом кожної договірної сторони, після набрання ними законної сили визнаються на територіях інших договірних сторін без спеціального провадження, якщо установою юстиції запитуваної договірної сторони раніше у цій справі не було винесено рішення, що набрало законної сили, або якщо згідно з цією Конвенцією, а в не передбачених нею випадках - відповідно до законодавства договірної сторони, на території якої рішення має бути виконано, ця справа не належить до виключної компетенції установ юстиції останньої. Положення цієї статті відносяться і до рішень з опіки і піклування, а також до рішень про розірвання шлюбу, винесеними установами, компетентними відповідно до законодавства договірної сторони, на території якої винесене рішення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12»"Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України», не потребують виконання рішення про: визнання прав; оголошення банкрутом; визнання недійсними певних актів; визнання, оспорення батьківства; позбавлення батьківських прав; розірвання шлюбу; встановлення фактів, що мають юридичне значення; усиновлення; визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. 

Відповідно до положень окремих міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, рішення іноземних судів, ухвалені компетентними органами на території держави, з якою Україна уклала двосторонній договір про правову допомогу, і які не потребують виконання, вважаються дійсними без проведення будь-яких спеціальних процедур з їх визнання. 

Згідно із ст. 472 ЦПК України клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому ст. ст. 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою. 

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні; 3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України.

Правовідносини, що виникли у цій справі, врегульовуються Конвенцією про визнання і виконання рішень стосовно зобов?язань про утримання від 2 жовтня 1973 року, до якої Україна приєдналась 14 вересня 2006 року.

Згідно із ст. 17 Конвенції сторона, яка звертається з проханням про визнання чи виконання рішення, надає: 1) повну й засвідчену копію рішення; 2) будь-який документ, необхідний для підтвердження того, що рішення вже не підлягає звичайній процедурі перегляду у Державі походження, і, коли це необхідно, що воно має бути виконано; 3) якщо рішення постановлено заочно, то оригінал чи засвідчену копію будь-якого документа, який необхідний для підтвердження того, що повідомлення про відкриття провадження у справі, зокрема повідомлення про суть позову, було належним чином вручено стороні, що не з?явилася, відповідно до законодавства Держави походження; 4) у разі потреби, будь-який документ, необхідний для підтвердження того, що вона отримала безоплатну правову допомогу чи була звільнена від витрат чи видатків у Державі походження; 5) належним чином засвідчений переклад зазначених вище документів, крім випадків, коли орган запитуваної Держави його не вимагає. 

Встановлено, що рішенням судової палати з розгляду цивільних справ Італійської республіки суду Лечче, Відділу Суду з питань опіки від 18 листопада 2021 року у справі №2554/2021 V.G із розгляду заяви про призначення опікуна ОСОБА_4 , народженій в Україні ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , прийнято у відкритому засіданні очно. Судом встановлено, що ОСОБА_5 нездатна усвідомлювати значення своїх дій та належним чином піклуватися про управління власними інтересами, ОСОБА_1 призначено її опікуном на безстроковий період. 

Цього ж дня в канцелярії Суду Лечче, перед суддею у справах опіки, від імені якого діє доктор Анна Лучіа Урсо, помічник судді, заявник, відповідно до вимог законодавства Республіки Італія, особисто склав присягу добросовісно управляти майном неповносправної особи, про що складено Протокол №2554/21 V.G., офіційний переклад якого наявний в матеріалах справи.

Положення Конвенції від 14 вересня 2006 року не вимагають подання документа на підтвердження того, що повідомлення про відкриття провадження у справі, зокрема повідомлення про суть позову, було належним чином вручено стороні, що не з?явилася, відповідно до законодавства Держави походження.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно висновку Європейського суду з прав людини у справі «Walchli v. France», за заявою № 35787/03, застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження та надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального закону.

Рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо це передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; на основі принципу взаємності, тобто якщо Україна визнає рішення суду тієї країни, де було ухвалено рішення. 

Клопотання подається до суду за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням заінтересованої особи. 

До клопотання додається засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду та офіційний документ про те, що рішення набрало законної сили, якщо це не зазначено у самому рішенні.

У разі подання клопотання в електронній формі, заявник має надати документи до суду до початку судового розгляду. 

Подана до суду ОСОБА_1 заява містить клопотання про визнання рішення іноземного суду, зміст цього процесуального документа відповідає вимогам ЦПК України до клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню. Помилка лише у назві поданого документа не впливає на суть та зміст порушеного у ньому питання.

Доводи заявника, що ним подано всі необхідні документи разом із клопотанням про визнання рішення іноземного суду, не спростовані матеріалами справи. 

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку що рішення суду першої інстанції про залишення заяви без розгляду є передчасним. Оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до Франківського районного суду міста Львова, оскільки ця ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі і обмежує заявника у здійсненні гарантованого конвенційного та конституційного права доступу до суду.

Керуючись: ст. 367, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 379, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Франківського районного суду міста Львова від 13 лютого 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до Франківського районного суду міста Львова.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 15 липня 2025 року.

Головуючий -______________________Т.І.Приколота

Судді:____________Ю.Р. Мікуш    ___________Р.В. Савуляк