ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" червня 2025 р.                                                Справа №914/199/23
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді                                                                      Орищин Г.В.,
суддів                                                                                          Галушко Н.А.,
                                                                                                    Желіка М.Б.
секретар судового засідання Хом`як Х.А.
розглянув апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар»
на рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 (повне рішення складено 17.03.2025, суддя Сухович Ю.О.)
у справі №914/199/23
за позовом Заступника керівника Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави, місто Львів
до відповідача-1 Львівської міської ради, місто Львів
до відповідача-2 Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар», місто Винники, Львівська область
про визнання недійсним рішень та скасування державної реєстрації права власності

за участю представників:
прокурор – Максимовська С.С.
від відповідача-1 – не з`вились
від відповідача-2– Юнко М.В.

Керівник Франківської окружної прокуратури міста Львова (далі прокурор) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської міської ради та Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» (далі ОК «ГБК «Львів-автокар») про визнання недійсними рішень та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор покликається на невідповідність прийнятих 12.11.2020 року Рясне-Руською сільрадою рішень за № 4837 та 4844, якими передано у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» земельні ділянки площею по 0,0992 га з кадастровими номерами 4610137500:11:016:0071 та 4610137500:11:016:0070 вимогам статей 41, 116, 134 Земельного кодексу України.
Господарський суд Львівської області 03.03.2025 ухвалив рішення, яким позовні вимоги прокурора задоволив; визнав недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 4844 від 12.11.2020 «Про передачу у власність Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» земельної ділянки; визнав недійсним рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 4837 від 12.11.2020 «Про передачу у власність Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» земельної ділянки; скасував державну реєстрацію права власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» на земельну ділянку за кадастровим номером 4610137500:11:016:0087, площею 0,1984 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2339693546101, номер відомостей про речове право: 41553900; за рахунок відповідачів відшкодував прокуратурі судовий збір.
Задовільняючи позовні вимоги прокурора, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідачем-2 не розроблялось та не подавалось обґрунтувань необхідності надання спірної земельної ділянки вказаної площі і, відповідно, спірне рішення Рясне-Руської сільської ради (та документи, на підставі яких приймалось рішення) не містить жодних даних щодо необхідності забезпечення трьох членів кооперативу умовами для зберігання власних транспортних засобів (їх наявності, кількості), а також - обґрунтувань розміру земельної ділянки, яка необхідна для таких цілей. Тобто, відсутні докази необхідності передання відповідачу-2 спірної  земельної ділянки (безоплатно у власність) з метою забезпечення його членів мінімально необхідними умовами для зберігання власних транспортних засобів (шляхом будівництва гаражів).
Враховуючи факт відсутності встановлення містобудівною документацією розміру земельної ділянки, яка могла передаватись безоплатно у власність гаражно-будівельному кооперативу для здійснення гаражного будівництва, безоплатне передання Рясне-Руською сільською радою, рішеннями за №4837 та за №4844 від 12.11.2020, Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» (відповідачу-2) у власність спірної земельної ділянки здійснено всупереч нормі ч.1 ст.41 ЗК України, що зумовлює наявність підстав для визнання незаконним (недійсним) такого рішення, прийнятого з порушенням норм чинного законодавства (п.10 ч.2 ст.16 ЦК України). 
Норми ст.41 Земельного кодексу України розміщені у главі 6 Кодексу «Землі житлової та громадської забудови», а згідно з нормою ст.39 ЗК України, використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до Генерального плану населеного пункту, іншої містобудівельної документації, плану земельно-господарського устрою. Проте, всупереч нормам статей 38, 39, 41 Земельного кодексу, наявний факт надання відповідачу-2 (рішеннями № 4837 та №4844 від 12.11.2020) безоплатно у власність земельної ділянки для гаражного будівництва із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, а не із земель житлової та громадської забудови, тобто наявний факт розпорядження Рясне-Руською сільською радою земельною ділянкою всупереч її цільовому призначенню. Надання гаражно-будівельному кооперативу (безоплатно у власність) для гаражного будівництва земельної ділянки, яка належить до земель промисловості, транспорту, зв`язку, електрики і оборони, законодавством - не передбачено.
Вважаючи, що при розгляді цієї справи місцевим господарським судом було допущено порушення норм процесуального та неправильно застосовано норми матеріального права, в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, ОК «ГБК «Львів-автокар» звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить:
-          скасувати протокольну ухвалу Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 про відмову в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі та про залишення позову без розгляду;
- скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 у цій справі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, відповідач-2 покликається, зокрема, на таке:
- щодо оскаржуваної протокольної ухвали апелянт зазначає, що позивач та відповідач не можуть збігатися в одній особі, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України. Водночас, апелянт вважає, що прокурором не було дотримано вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», як і не підтверджено підстав для представництва, що є підставою для залишення поданого позову без розгляду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України. Разом з тим, апелянт вважає, що наявні підстави для закриття провадження у справі, позаяк Львівська міська рада не є правонаступником Рясне-Руської сільської ради (п. 6 ч. 1 ст. 231 ГПК України);
- на переконання апелянта доводи позивача щодо відсутності містобудівної документації та необґрунтованості Гаражно-будівельним кооперативом мети набуття земельної ділянки не відповідають дійсності, оскільки норми Земельного кодексу України не обмежують прав обслуговуючих кооперативів на отримання земельних ділянок, а також не містять вимог щодо обґрунтувань чи розрахунку площі таких земельних ділянок;
- місцевий господарський суд прийшов до помилкового висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є ефективним та може забезпечити поновлення порушеного права та законного інтересу без необхідності повторного звернення до суду, оскільки апелянт (відповідач-2) є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а тому належним способом захисту є витребування цієї земельної ділянки з чужого володіння (віндикаційний позов).
Львівська обласна прокуратура подала суду письмові пояснення, доводи в яких зводяться до наступного:
-          захищати інтереси територіальної громади повинні органи місцевого самоврядування. Оскільки у даному випадку орган місцевого самоврядування всупереч інтересам територіальної громади прийняв незаконне рішення щодо розпорядження землею, такий є відповідачем у даній справі, а прокурор звернувся до суду як позивач;
-          зміст норм цивільного та земельного законодавства (ст. 16, 21 ЦК та 152,155 ЗК України) в сукупності свідчить про те, що прокурор, захищаючи права та інтереси територіальної громади, скористався способом захисту, який прямо передбачено законом. Коли прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин, тобто є підставою виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних чи юридичних осіб, то у такому разі вимога про визнання рішення недійсним (стаття 152 ЗК України) може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникли в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Таким чином, спосіб судового захисту шляхом визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність, про який заявлено у цій справі та який прямо передбачений законом, зокрема пунктом «г» частини третьої статті 152 ЗК України, є належним при оспорюванні в судовому порядку права власності особи, що виникло в результаті та після реалізації такого рішення суб`єкта владних повноважень. Задоволення цих вимог, які за своїм змістом є вимогами про визнання недійсним права власності відповідача на землю, може привести до поновлення порушеного права позивача як титульного володільця земельної ділянки і на захист якого він звернувся до суду, оскільки фактично спрямовано на відновлення становища, яке існувало до порушення;
-          обрання того чи іншого способу захисту залежить від розсуду позивача. Наявність сумнівів щодо перспектив успіху конкретного засобу правового захисту, який передбачений законом та відповідає природі порушеного права, характеру допущеного порушення та наслідкам, які спричинило порушення, не може бути підставою для відмови від його використання, зокрема з тих міркувань, що спосіб захисту, про який просить позивач, є менш ефективним, ніж інший. Неналежність обраного позивачем способу захисту порушених прав може бути підставою для відмови у задоволенні пред`явлених вимог за умов, коли такий спосіб взагалі не передбачений законом або йому суперечить, не відповідає змісту порушеного права, на захист якого цей спосіб спрямовано, та не приводить до відновлення порушеного права тощо. Тобто, визнання незаконними (протиправними) рішень органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якими порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, є належним і ефективним способом захисту цивільних прав та інтересів. 
З огляду на викладене, прокурор не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.
Львівська міська рада своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, не скористалась, відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Процесуальний хід розгляду апеляційної скарги відображений у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду.
В дане судове засідання прибули прокурор та представник відповідача-2, які підтримали свої доводи, міркування та заперечення, наведені у їх процесуальних документах, поданих суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у ній докази, колегія суддів встановила таке:
Ухвалою Львівської міської ради № 4647 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова» від 14.02.2019 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації частини земель міста Львова орієнтовною площею 209,0 га (території, які межують з Рясне Руською сільською радою), у тому числі земельної ділянки № 2 площею 7,6991 га (кадастровий номер 4610137500:11:015:0010, у тому числі 2,2757 га у межах червоних ліній вулиці (код КВЦПЗ 16.00 землі запасу) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
19.03.2019 зареєстровано право комунальної власності Львівської міської ради на земельну ділянку кадастровий номер 4610137500:11:015:0010.
Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації № 916/0/5-19 «Про прийняття земельних ділянок комунальної власності у державну власність» від 23.08.2019 прийнято із земель комунальної власності Львівської міської ради у державну власність земельні ділянки, зокрема площею 26,5865 (кадастровий номер - 4610137500:11:016:0001, КВЦПЗ - 16.00) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації № 1483/0/5-19 «Про передачу земельних ділянок з державної власності у комунальну власність» від 13.12.2019 зобов`язано передати до земель комунальної власності Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області земельні ділянки державної власності, зокрема площею 26,5865 га (кадастровий номер 4610137500:11:016:0001, КВЦПЗ - 16.00, обмеження у використанні земельної ділянки: охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи площею 5,5847 га) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради № 3365 «Про прийняття земельних ділянок з державної власності у комунальну власність» від 18.12.2019 вирішено прийняти до земель Рясне-Руської сільської ради земельні ділянки державної власності, зокрема площею 26,5865 га (кадастровий номер 4610137500:11:016:0001, КВЦПЗ - 16.00, обмеження у використанні земельної ділянки: охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи площею 5,5847 га) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
19.12.2019 зареєстровано право комунальної власності Рясне-Руської сільської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 4610137500:11:016:0001.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради № 3432 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (при поділі) від 03.01.2020 вирішено дати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер 4610137500:11:016:0001 площею 26,5865 га на 7 ділянок, зокрема – земельну ділянку № 4 площею 8,1837 га.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради № 3700 «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок» від 19.05.2020 вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 26,5865 га на 7 земельних ділянок, зокрема земельну ділянку № 4 площею 8,1837 гакадастровий номер 4610137500:11:016:0004. Крім того, вказаним рішенням дано дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою для зміни цільового призначення земельних ділянок, зокрема, земельна ділянка № 4 площею 8,1837 гакадастровий номер 4610137500:11:016:0004 розташована Львівська область, місто Львів (територія, що межує із Рясне-Руською сільською радою), з КВЦПЗ 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) на КВЦПЗ 02.03 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради № 4149 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок (при поділі)» від 11.09.2020 вирішено дати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер 4610137500:11:016:0004 площею 8,1837 га на земельні ділянки(згідно додатку №1 до рішення).
Рішенням Рясне-Руської сільської ради № 4377 «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо поділу та об`єднання земельних ділянок» від 19.10.2020 вирішено затвердити технічну документацію щодо поділу земельної ділянки площею 8,1837 га на 72 земельних ділянок, зокрема, дві з них: кадастровий номер 4610137500:11:016:0070 площею 0,0992 га; кадастровий номер 4610137500:11:016:0071 площею 0,0992 га. Крім того, вказаним Рішенням вирішено зареєструвати право комунальної власності за Рясне-Руською сільською радою на вищенаведені 72 земельні ділянки, зокрема на дві з них: кадастровий номер 4610137500:11:016:0070 площею 0,0992 га; кадастровий номер 4610137500:11:016:0071 площею 0,0992 га.
04.11.2020 зареєстровано право комунальної власності Рясне-Руської сільської ради на земельні ділянки з кадастровими номерами: 4610137500:11:016:0071 та 4610137500:11:016:0070.
04.11.2020 Обслуговуючий кооператив «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» подав до Рясне-Руської сільської ради звернення, де просив розглянути можливість передачі у його власність 9 земельних ділянок: площею 0,0983 га, площею 0,0992 га, площею 0,0998 га, площею 0,099 га, площею 0,0982 га, площею 0,0982 га, площею 0,099 га, площею 0,0997 га, площею 0,092 га, загальною площею 0,8834 га. До звернення кооперативу долучено виписку з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань та картографічний матеріал.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради № 4837 «Про передачу у власність Обслуговуючого кооператива «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» земельної ділянки» від 12.11.2020 передано Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» земельну ділянку площею 0,0992 га (кадастровий номер 4610137500:11:016:0071) у власність для будівництва та обслуговування гаражів (код КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам.
Рішенням Рясне-Руської сільської ради № 4844 «Про передачу у власність Обслуговуючого кооператива «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» земельної ділянки`від 12.11.2020 передано Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» земельну ділянку площею 0,0992 га (кадастровий номер 4610137500:11:016:0070) у власність для будівництва та обслуговування гаражів (код КВЦПЗ 12.04 - для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства) за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам.
23.11.2020 зареєстровано право приватної власності Обслуговуючого кооператива «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» на земельні ділянки з кадастровими номерами: 4610137500:11:016:0071 та 4610137500:11:016:0070.
Матеріали справи містить заяву директора Обслуговуючого кооператива «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» від 04.02.2021 з проханням об`єднати належні кооперативу земельні ділянки, а саме:
- земельну ділянку площею 0,0992 га, кадастровий номер 4610137500:11:016:0071, державна реєстрація якої проведена 23.11.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 2226389046101, номер запису про право власності: 39424758;
- земельну ділянку площею 0,0992 га, кадастровий номер 4610137500:11:016:0070, державна реєстрація якої проведена 23.11.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 2226383946101, номер запису про право власності: 39421409. Вказана заява завірена приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Глод А.Р., реєстровий запис №45.
За даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 14.04.2021 вищевказані об`єкти нерухомого майна земельні ділянки за кадастровими номерами: 4610137500:11:016:0071 та 4610137500:11:016:0070 закрито у зв`язку з об`єднанням. Згодом, 14.04.2021 зареєстровано право власності Обслуговуючого кооператива «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» на земельну ділянку за кадастровим номером №4610137500:11:016:0087, площею 0,1984 га на підставі заяви №45, посвідченої 04.02.2021 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Глод А.Р., рішень Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області №4844, №4837 від 12.11.2020.
Ухвалою Львівської міської ради № 6 від 29.12.2020 вирішено визначити Львівську міську територіальну громаду правонаступником усього майна, прав та обов`язків, зокрема Рясне-Руської територіальної громади, територія якої включена до території Львівської міської територіальної громади.
Ухвалою Львівської міської ради № 7 від 29.12.2020 ухвалено припинити шляхом приєднання до Львівської міської ради юридичні особи, зокрема Рясне-Руську сільську раду.
Вбачаючи невідповідність прийнятих Рясне-Руською сільською радою 12.11.2020 рішень за № 4837 та за № 4844 «Про передачу у власність Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» земельної ділянки» вимогам статей 41, 116, 134 Земельного кодексу України та статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прокурор звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати недійсними рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 12.11.2020 за № 4837 та за № 4844 «Про передачу у власність Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» земельної ділянки; скасувати державну реєстрацію права власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» на земельну ділянку за кадастровим номером: 4610137500:11:016:0087, площею 0,1984 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2339693546101, номер відомостей про речове право: 41553900.

Заслухавши пояснення представників та розглянувши доводи апеляційної скарги щодо оскарження протокольної ухвали Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 в частині відмови в задоволенні заяв про залишення позову без розгляду та закриття провадження у справі, судова колегія відхиляє такі вимоги апеляційної скарги з огляду на таке:
-          відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України Про прокуратуру визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді. Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).
Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 07.11.2018 у справі № 916/749/17 вказав, що захист інтересів держави в особі територіальної громади має здійснювати відповідна рада, проте, у разі якщо саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у вигляді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади, правомірним є звернення прокурора та визначення ради відповідачем, поза як іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади не існує.
Звертаючись до суду з позовом у даній справі, прокурор обґрунтовував необхідність захисту інтересів держави тим, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю та всупереч вимог чинного законодавства незаконно безоплатно передана у приватну власність юридичної особи.
Львівська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє Львівську міську територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами України. Тобто, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є Львівська міська рада.
Проте, враховуючи те, що один і той же орган місцевого самоврядування може бути або позивачем, або відповідачем, з огляду на предмет спору Львівська міська рада зазначена прокурором в якості відповідача у даній справі. Отож, за відсутності органу, уповноваженого державою здійснювати захист її інтересів в даній сфері, прокурор самостійно звернувся з позовом у даній справі в інтересах держави.
Доводи відповідача-2 про те, що у спірних правовідносинах здійснювати функції держави уповноважений територіальний орган Держгеокадастру (у даному випадку у Львівській області) оцінюються судом апеляційної інстанції критично, з огляду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18, в якій зазначено, що процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
За певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Разом з тим, таке процесуальне позиціонування прокурора не враховує, що згідно з обставинами справи не виключається, що уповноважений державою орган сам є учасником спірних відносин і порушником інтересів держави. У такому випадку визначення цього органу позивачем суперечило би принципу розумності.
Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.
Твердження апелянта про те, що Львівська міська рада не є правонаступником Рясне-Руської міської ради також відхиляються апеляційним судом, позаяк відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 718-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області» (далі - Розпорядження № 718-р) Рясне-Руську сільську раду включено до складу Львівської ОТГ з адміністративним центром у місті Львові.
Рішенням від 23.12.2021 у справі № 640/15962/20 Окружний адміністративний суд міста Києва визнав протиправним та скасував Розпорядження № 718-р у частині включення Рясне-Руської сільської ради до складу Львівської ОТГ з адміністративним центром у місті Львові. Постановою від 27.05.2022 Шостий апеляційний адміністративний суд залишив без змін це рішення. Постановою від 15.08.2023 Верховний Суд скасував зазначені вище судові рішення судів попередніх інстанцій, справу № 640/15962/20 скерував до Київського окружного адміністративного суду на новий розгляд.
Ухвалою від 16.01.2024 Київський окружний адміністративний суд закрив провадження у справі. Постановою від 18.07.2024 Шостий апеляційний адміністративний суд залишив без змін ухвалу від 16.01.2024. До суду касаційної інстанції вказана постанова не оскаржувалась.
Ухвалою Львівської міської ради від 29.12.2020 № 6 «Про функціонування Львівської міської територіальної громади», керуючись, серед іншого, Розпорядженням № 718-р, визнано Львівську міську раду правонаступником всього майна, прав та обов`язків Рясне-Руської територіальної громади.
Ухвалою Львівської міської ради від 29.12.2020 № 7 «Про припинення місцевих рад шляхом приєднання до Львівської міської ради», враховуючи розпорядження № 718-р та інші нормативно-правові акти, Рясне-Руську сільської ради припинено шляхом приєднання до Львівської міської ради.
Ухвали Львівської міської ради від 29.12.2020 № 6 «Про функціонування Львівської міської територіальної громади» та від 29.12.2020 № 7 «Про припинення місцевих рад шляхом приєднання до Львівської міської ради» чинні, в судовому порядку не скасовані.
Частиною 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
З огляду на вказане, Львівська міська рада є правонаступником Рясне-Руської сільської ради.
Отож, підсумовуючи наведене, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваних ухвал місцевого господарського суду від 09.03.2023, від 04.04.2023 та від 03.10.2024 в частині відмови в задоволенні заяви про залишення позову без руху та в частині відмови в задоволенні клопотань про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки така постановлена з дотриманням норм процесуального права, а висновки, до яких суд дійшов в ході розгляду вказаних клопотань, засновані на законі та відповідають актуальній судовій практиці.

Заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, розглянувши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, відзивами на неї та додатковими поясненнями, з врахуванням актуальної судової практики, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з огляду на таке:
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 920/456/19, від 14.06.2022 у справі № 903/1173/15, від 09.11.2021 у справі № 906/1388/20, від 26.08.2021 у справі № 924/949/20, від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18, від 13.10.2020 у справі № 911/1413/19.
Водночас, колегія суддів зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом яких звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)).
Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі   № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)). 
Інакше кажучи, не є ефективним той спосіб захисту, який у разі задоволення відповідного позову не відновлює повністю порушене, оспорюване право, а відповідне судове рішення створює передумови для іншого судового процесу, у якому буде відбуватися захист права позивача, чи таке рішення об`єктивно неможливо буде виконати.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.02.2025 року у справі №922/985/24.
Згідно із частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина 2 статті 52 Земельного кодексу України).
Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Як вбачається з матеріалів справи, 12.11.2020 Рясне-Руська сільська рада прийняла рішення за № 4837 та за № 4844, якими передала Обслуговуючому кооперативу «Гаражно-будівельному кооперативу «Львів-автокар» земельні ділянки площею по 0,0992 га з кадастровими номерами 4610137500:11:016:0071 та 4610137500:11:016:0070 для обслуговування гаражів за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, із земель запасу, що не надані у власність або користування громадянам чи іншим юридичним особам.
23.11.2020 зареєстровано право приватної власності Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» на земельні ділянки з кадастровими номерами 4610137500:11:016:0071 та 4610137500:11:016:0070. Згодом, за зверненням директора ОК «ГБК «Львів-автокар», вказані земельні ділянки було об`єднано в одну земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий № 4610137500:11:016:0087, площею 0, 1984 га та зареєстровано право власності на таку за ОК «ГБК «Львів-автокар» 14.04.2021.
Таким чином, особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння. Суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем такого нерухомого майна (принцип реєстраційного володіння). Отже, фактичним володільцем земельної ділянки з кадастровим 4610137500:11:016:0087, площею 0, 1984 га є ОК «ГБК «Львів-автокар».
А тому, належним та ефективним способом захисту прав та інтересів позивача у даній справі має бути віндикаційний позов. Такий спосіб захисту є найбільш ефективним засобом (способом), про що неодноразово наголошував Верховний Суд.
Однак, у даній справі прокурором не заявлено позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки, натомість, прокурор у цій справі заявив позовну вимогу про визнання недійсним рішень Рясне-Руської сільської ради за №4837 та за № 4844 від 12.11.2020 «Про передачу у власність ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» земельних ділянок».
Оскільки на момент звернення прокурора з позовом до господарського суду рішення Рясне-Руської сільської ради від 12.11.2020 за № 4837 та за № 4844 було реалізоване шляхом реєстрації за ОК «ГБК «Львів-автокар» права власності на спірні земельні ділянки (які згодом було об`єднано), то визнання незаконним і скасування зазначеного рішення саме по собі, без заявлення позовних вимог, спрямованих на відновлення володіння майном, не зможе забезпечити ефективного захисту прав та інтересів держави, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 18.02.2025 у справі № 914/1334/22.
Крім того, колегія суддів бере до уваги останню правову позицію в питанні визначення способу захисту у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21. Так, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, враховуючи мету позову про витребування та підстави для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем) власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.
Крім того, Львівська міська рада попередньо не була власником спірних земельних ділянок, речові права на земельні ділянки з кадастровими номерами 4610137500:11:016:0071 та 4610137500:11:016:0070 за нею не були зареєстровані, а тому скасування державної реєстрації прав власності за відповідачем-2 (припинення відповідних прав) не відновлює право власності Львівської міської ради на спірне майно.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що прокурор звернувся у цій справі із способом захисту, який не призведе до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження земельною ділянкою, що є самостійною підставою для відмови у позові.
При цьому, судова колегія вважає, що з огляду на наведені вище обставини, відпала необхідність дослідження судом фактичних обставин справи, оскільки такі висновки мотивувальної частини судового рішення можуть сприйматися як преюдиційні під час розгляду інших справ за участі сторін цього спору (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №906/1336/19 від 08.06.2021).
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, а доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі щодо неналежного способу захисту, знайшли своє підтвердження, відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Згідно статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Відповідно до ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи, 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykhv.Russia» від 24.07.2003 року, «SvitlanaNaumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок судів обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, остаточне від 10.05.2011).
З огляду на наведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача-2 знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення місцевого господарського суду, відтак рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 у справі №914/199/23 підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій покладаються на позивача.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В:
1.          Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» задоволити частково.
2.          Протокольну ухвалу Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 про відмову у закритті провадження у справі та залишення позову без розгляду у справі № 914/199/23 залишити без змін.
3.          Рішення Господарського суду Львівської області від 03.03.2025 у справі № 914/199/23 скасувати.
4.          В задоволенні позову відмовити.
5.          Стягнути з Львівської обласної прокуратури (79005, місто Львів, проспект Шевченка, будинок 17/19; ідентифікаційний код 02910031) на користь Обслуговуючого кооперативу «Гаражно-будівельний кооператив «Львів-автокар» (79495, Львівська область, м. Львів-Винники, вул. І.Франка, 17б, ЄДРПОУ 43740840) 7144,80 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
6.          Господарському суду Львівської області видати відповідний наказ.
7.          Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
8.          Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

повна постанова складена 08.07.2025

Головуючий суддя                                                  Г.В. Орищин

суддя                                                                                Н.А. Галушко

суддя                                                                                М.Б. Желік