ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 р. 	Справа № 520/8868/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.05.2025, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 23.05.25  по справі № 520/8868/25
за позовом     ОСОБА_1  
до    Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України ,    Сухини Олександра Олександровича - начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України            
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, ОСОБА_2 - начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, про:
- 1) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 
- 2) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував роз`яснення ОСОБА_1 прав та обов`язків викривача при прийняття повідомлення рід 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 
- 3) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, яка полягає у не організації внесення у Єдиний портал повідомлень викривачів інформації про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року, 7-м управлінням ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 
- 4) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухини, які полягають у наданні ОСОБА_1 недіючого ідентифікатору для його входження у Єдиний портал повідомлень викривачів такими що порушили права, гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції» та свідомим введенням ОСОБА_1 в оману; 
- 5) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, щодо відмови розгляду повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства на підставі того, що ОСОБА_3 визнав повідомлення таким, що не відповідає вимогам ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції» неправомірними; 
- 6) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухини, щодо надання відповіді ОСОБА_1 про попередній розгляд повідомлення про порушення антикорупційного законодавства-№41828-2025 від 07.04.2025 року такою, що не свідчить про надання ОСОБА_1 детальної інформації про проведення попередньої перевірки за повідомленням про порушення антикорупційного законодавства;
- 7) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 03.04.2025 року, як то визначено п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 
- 8) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про роз`яснення ОСОБА_1 прав і обов`язків викривача, як то визначено п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 
- 9) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати внесення відомостей про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року до Єдиного порталу повідомлень викривачів, про що ОСОБА_1 повідомити наданням відповідного ідентифікатора;
- 10) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати повторний розгляд повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства, на вимогах ЗУ «Про запобігання корупції»; 
- 11) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, надати ОСОБА_1 детальну інформацію про попередній розгляд повідомлення про порушення антикорупційного законодавства.
В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, про неправомірні (на думку заявника) дії Височанського селищного голови Харківського району Харківської області з приводу прийняття розпорядження від 16.12.2024р. №458а/02-17, згідно з яким службові автомобілі Височанської селищної ради Харківського району Харківської області зберігаються за місцем проживання працівників і яке (на думку заявника) було прийнято в умовах реального конфлікту інтересів.
Позов надійшов до суду першої інстанції 14.04.2025 р., і ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 р. по даній справі, зокрема з включених заявником до позову основних вимог, а саме: 1) визнання бездіяльності Відповідача №2 з приводу не організації видачі ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 03.04.2025 року такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 2) визнання бездіяльності Відповідача, який не організував роз`яснення ОСОБА_1 прав та обов`язків викривача при прийняття повідомлення від 03.04.2025 року, такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 3) визнання бездіяльності Відповідача, яка полягає у не організації внесення у Єдиний портал повідомлень викривачів інформації про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 4) визнання дій Відповідача №2 , які полягають у наданні ОСОБА_1 недіючого ідентифікатору для входження у Єдиний портал повідомлень викривачів такими що порушили права, гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції» та свідомим введенням ОСОБА_1 в оману; 5) визнання неправомірними дій Відповідача №2 щодо відмови розгляду повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства на підставі того, що ОСОБА_3 визнав повідомлення таким, що не відповідає вимогам ст. 1 ЗУ «Про запобігання корупції»; 6) визнання дій Відповідача №2 про попередній розгляд повідомлення про порушення антикорупційного законодавства-№41828-2025 від 07.04.2025 року такою, що не свідчить про надання ОСОБА_1 детальної інформації про проведення попередньої перевірки за повідомленням про порушення антикорупційного законодавства позов залишено без руху в даній частині вимог; встановлено строк для усунення недоліків оформлення позову - 5 днів від дати отримання цієї ухвали шляхом подання до суду доказів сплати судового збору за 5 основних вимог немайнового характеру.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2025р. заявник отримав 29.04.2025р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, але у встановлений судом строк на усунення недоліків позову, тобто до 05.05.2025р. з урахуванням вихідних днів, заявник доказів сплати судового збору до суду не подав.
12.05.2025р. ОСОБА_1 надав до суду заяву, у якій зазначив, що не може сплатити цей судовий збір у зв`язку із скрутним майновим станом та не виконує вимоги ухвали суду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 року вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2025р. у справі №520/8868/25 в частині залишення позову без руху - визнано невиконаними.
Позов в частині вимог про: 1) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 2) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував роз`яснення ОСОБА_1 прав та обов`язків викривача при прийняття повідомлення рід 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 3) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, яка полягає у не організації внесення у Єдиний портал повідомлень викривачів інформації про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року, 7 - м управлінням ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 4) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухини, які полягають у наданні ОСОБА_1 недіючого ідентифікатору для його входження у Єдиний портал повідомлень викривачів такими що порушили права, гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції» та свідомим введенням ОСОБА_1 в оману; 5) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухини, щодо надання відповіді ОСОБА_1 про попередній розгляд повідомлення про порушення антикорупційного законодавства-№41828-2025 від 07.04.2025 року такою, що не свідчить про надання ОСОБА_1 детальної інформації про проведення попередньої перевірки за повідомленням про порушення антикорупційного законодавства; 6) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 03.04.2025 року, як то визначено п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 7) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про роз`яснення ОСОБА_1 прав і обов`язків викривача, як то визначено п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 8) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати внесення відомостей про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року до Єдиного порталу повідомлень викривачів, про що ОСОБА_1 повідомити наданням відповідного ідентифікатора; 9) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, надати ОСОБА_1 детальну інформацію про попередній розгляд повідомлення про порушення антикорупційного законодавства - повернуто.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що його позовна заява мала 11 позивних вимог, 5 яких є похідними.
Також до позовної заяви позивач надав клопотання про звільнення його від судового збору на підставі того, що він отримує включно пенсію, яку за висновком Конституційного Суду України, зробленого у справі №1-р/2018 від 27.02.2018 року, що згідно сг. 151-2 Конституції України є обов`язковим для застосування, пенсія не є доходом, а є один з видів соціальної виплати, в розумінні Конституції України. Та довідку з ДПС України про те, що позивачем за 1-4 квартал 2024 року не отримано будь якого доходу.
Відповідач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що на його думку, ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 по справі № 520/8868/25 обґрунтована і законна, ґрунтується на засадах верховенства права, ухвалена судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім обставинам справи.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
Повертаючи позов в частині вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відносно решти вимог належить одночасно застосувати наслідки неусунення недоліків в оформленні позову у вигляді відсутності доказів оплати судового збору (ч.3 ст.161 КАС України) згідно з п.1 ч.4 ст.169 КАС України та наслідки подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер (п.3 ч.2 ст.45 КАС України) згідно з ч.3 ст.45 КАС України у вигляді повернення позову.
Колегія суддів не погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.
Отже, законодавством чітко регламентовано право суду на звільнення сторони від сплати судового збору, зменшення його розміру, розстрочення або відстрочення його сплати, а єдиною підставою для відстрочення, розстрочення або звільнення сторони від сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони.
Майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом у світлі конкретних обставин певної справи, включаючи спроможність заявника сплатити. Отже, визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони.
Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати належні і допустимі, у розумінні ст.ст. 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України, докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі
Таким чином, для застосування судом положень ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України повинні бути відповідні правові підстави, в іншому ж випадку, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі “Креуз проти Польщі”, вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя.
Позивач у позові заявив клопотання про звільнення його від сплати судового збору, зазначивши, що його дохід за 2024 рік складає 47358,70 грн., сплата судового збору у розмірі 6056,00 грн. є надмірним тягарем для позивача.
Отже розмір судового збору, який має сплатити позивач при зверненні до суду з позовною заявою, перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача-фізичної особи за попередній календарний рік.
Відтак, доводи заявника щодо необхідності звільнення від сплати судового збору та неспроможності сплатити судовий збір підтверджуються належними і допустимими, у розумінні ст.ст. 73, 74 Кодексу адміністративного судочинства України доказами, а отже, є достатніми і необхідними підставами для звільнення від його сплати, у відповідності до ч. 1 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України.
Судом першої інстанції зазначене питання щодо звільнення позивача від сплати судового збору не розглянуто та аналіз, наданим позивачем документів судом, не надано.
Крім того, колегія суддів вважає, висновки суду першої інстанції стосовно того, що вимоги заявника про: 1) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 2) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував роз`яснення ОСОБА_1 прав та обов`язків викривача при прийняття повідомлення рід 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 3) визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, яка полягає у не організації внесення у Єдиний портал повідомлень викривачів інформації про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року, 7 - м управлінням ДСР НП України такою, що порушили права ОСОБА_1 , гарантовані ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 4) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухини, які полягають у наданні ОСОБА_1 недіючого ідентифікатору для його входження у Єдиний портал повідомлень викривачів такими що порушили права, гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції» та свідомим введенням ОСОБА_1 в оману; 5) визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухини, щодо надання відповіді ОСОБА_1 про попередній розгляд повідомлення про порушення антикорупційного законодавства-№41828-2025 від 07.04.2025 року такою, що не свідчить про надання ОСОБА_1 детальної інформації про проведення попередньої перевірки за повідомленням про порушення антикорупційного законодавства; 6) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 03.04.2025 року, як то визначено п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 7) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про роз`яснення ОСОБА_1 прав і обов`язків викривача, як то визначено п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ «Про запобігання корупції»; 8) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати внесення відомостей про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року до Єдиного порталу повідомлень викривачів, про що ОСОБА_1 повідомити наданням відповідного ідентифікатора; 9) зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, надати ОСОБА_1 детальну інформацію про попередній розгляд повідомлення про порушення антикорупційного законодавства одночасно мають ознаки як подання завідомо безпідставного позову, так і ознаки подання позову за відсутності предмета спору і ознаки подання позову у спорі, який має очевидно штучний характер, є передчасними.
Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2022 року у справі № 380/8841/20 зазначено, що відповідно до статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року («Bellet v. France», заява № 23805/94, § 36)).
Крім того, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
У рішенні від 26 липня 2007 року у справі «Walchli v. France» (заява № 35787/03) ЄСПЛ звертав увагу на те, що застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірною гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.
Також ЄСПЛ зазначив, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29).
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» (Miragall Escolano and others v. Spain, заява № 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
При цьому, ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Натомість надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі "Kutic v. Croatia", заява №48778/99, пункт 25).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).
На підставі вищенаведеного, колегія суддів у даній адміністративній справі вважає передчасним висновок судді суду першої інстанції про необхідність повернення позовної заяви, оскільки оскаржувана ухвала постановлена внаслідок надмірного формалізму.
Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву діяв передчасно, без дотримання норм процесуального законодавства.
Відповідно до ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції є такою, що підлягає скасуванню та направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду з огляду на положення ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 23.05.2025 по справі № 520/8868/25 - скасувати.
Адміністративну справу № 520/8868/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, Сухини Олександра Олександровича - начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський 	
Судді	   	В.Б. Русанова    А.О. Бегунц