ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" червня 2025 р.           Справа№ 910/6390/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Андрієнка  В.В.
суддів:            Буравльова  С.І. 
          Шапрана  В.В. 

секретар судового засідання – Король Д.А.
учасники справи:
від позивача : Гутник А.Ж.;
від відповідача : Захарчук А.Д.;
від третьої особи: Цуканова С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу   Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.05.2025
у справі № 910/6390/25 (суддя Павленко Є.В.)
за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектрум Ессетс" 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, – Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
про стягнення 19 005,24 грн,

УСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Спектрум Ессетс" 19005,24 грн штрафу за укладеним між сторонами договором про відступлення прав вимог від 18 липня 2024 року № 1. 
Також позивач подав до місцевого господарського суду  заяву про забезпечення позову  шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача в межах ціни позову. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2025     по справі № 910/6390/25 у задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"     про забезпечення позову відмовлено.                                        
Не погодившись з винесеною ухвалою,  Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.05.2025     по справі № 910/6390/25     та постановити нову, якою клопотання Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про забезпечення позову по справі №910/6390/25 задовольнити та вжиди заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти та майно ТОВ «Спектрум Ессетс» в межах суми 19  005,24 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на думку апелянта, місцевим господарським судом необґрунтовано було відмовлено у задоволенні заяви. На думку заявника ним було обґрунтовано необхідність забезпечення позову у даній справі. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у справі № 910/6390/25, розгляд апеляційної скарги призначено на 25.06.2025. 
12.06.2025 через систему «Електронний суд» третя особа  подала відзив на апеляційну скаргу у якому просила суд ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
16.06.2025 через систему «Електронний суд» відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу у якому він просив суд ухвалу  суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.   
Колегія суддів встановила, що обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову у даній справі заявник стверджує про наявність припущення того, що невжиття заходів забезпечення позову суттєво ускладнить виконання судового рішення у даній справі. Зокрема, Банк вказав, що відповідач порушив умови укладеного між сторонами договору про відступлення прав вимог від 18 липня 2024 року № 1 у частині дотримання останнім гарантій (запевнень) щодо відсутності пов`язаності з державою-агресором у розумінні  постанови Кабінету Міністрів України від 3 березня 2022 року № 187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією  російської федерації". Відтак, за пунктом 18.2. спірного правочину Товариство зобов`язане сплатити позивачу штраф у розмірі 100% ціни договору не пізніше 10-ти робочих днів з дати отримання відповідної вимоги Банку. Оскільки відповідач спірну суму коштів у добровільному порядку не оплатив, Банк звернувся до суду з цим позовом. Крім того, 24 лютого 2025 року Комітетом з питань нагляду та регулювання діяльності ринків небанківських фінансових послуг Національного банку України прийнято рішення    № 21/198-рк "Про застосування до ТОВ "Спектрум Ессетс" заходу впливу у вигляді відкликання ліцензії на діяльність фінансових компаній" з огляду на визнання ділової репутації відповідача небездоганною. Зазначені обставини, на думку Банку, свідчать про недобросовісну поведінку Товариства, що створює ризики невиконання в подальшому рішення суду, прийнятого за наслідками розгляду даного спору.
Вказані обставини, на думку заявника, є підставами для вжиття заходів забезпечення позову  у даній справі. 
Колегія суддів відзначає, що відповідно до  статті 136 Господарського процесуального кодексу України  (далі -  ГПК України) господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених  статтею 137 цього Кодексу  заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Пунктом 1 частини 1  статті 137 ГПК України  встановлено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Суд відзначає, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення того, що майно, яке є у іншої особи на момент звернення до суду з відповідною заявою, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю під час виконання судового рішення.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення іншою стороною дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи звернення до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення позивача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення заяви; імовірності утруднення виконання або невиконання судового рішення в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого, з урахуванням заявленої вимоги, є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається до суду.
При цьому, обов`язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до статей  73,  74,  76-79 ГПК України, які передбачають обов`язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Відповідно до частини 1  статті 73 ГПК України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами 1, 2  статті 74 ГПК України  встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Колегія суддів відзначає, що заявником  у встановленому законом порядку не було надано суду належних та допустимих доказів  на підтвердження того, що невжиття вказаних ним заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити стягнення з Товариства спірної суми неустойки. 
Суд вважає за необхідне наголосити, що наявність у відповідача спірної заборгованості та непогашення її у добровільному порядку не може вважатися безумовною і достатньою підставою для забезпечення позову.
Також колегія суддів відзначає, що обрані заходи забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного Товариству майна чи зниження його вартості.
Судом враховано також те, що заявником не надано належних доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, спрямованих на відчуження належного йому майна та зняття коштів зі своїх рахунків, як і не надано суду жодних доказів того, що Товариство має намір ухилитися від виконання прийнятого в даній справі рішення.
Відповідно до частини 1  статті 77 ГПК України  обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що заявником не надано суду належних доказів на підтвердження власних припущень, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позову, а тому у суду відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у справі №910/6390/25  обґрунтована, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для її скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у справі №910/6390/25 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 22.05.2025 у справі №910/6390/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк".
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з перебуванням судді Андрієнка В.В. у відпустці з 30.06.2025 по 04.07.2025  повний текст постанови складено та підписано 07.07.2025

Головуючий суддя                                                            В.В. Андрієнко 

Судді                                                                                С.І. Буравльов

                                                                                В.В. Шапран