справа № 759/9312/24
головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
провадження № 22-ц/824/4103/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
13 серпня 2025 року                                                                           м. Київ 
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року 
у справі за позовом Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, інфляційних витрат та 3% річних за фактичне користування послугами, -
в с т а н о в и в :
У травні 2024 року представник ПрАТ СП «Партнер» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення основного боргу у розмірі 30 050 грн, інфляційні втрати у розмірі 3 558,63 грн, 3% річних у розмірі 860,96 грн та судового збору у розмірі 3 028 грн. Також просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» сплачену суму правової допомоги у сумі                                  4 500 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що рішенням виконавчого комітету Ленінградської районної ради народних депутатів міста  Києва № 138 від 09.03.1992 року земельна ділянка відведена позивачу для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів на 250 автомобілів згідно з норм проектування за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідач є належним користувачем на підставі направлення органу місцевого самоврядування капітального гаражного боксу № НОМЕР_1 , який знаходиться на земельній ділянці, відведеній позивачу для експлуатації та обслуговування за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач охороняє капітальний бокс № 121, який належить відповідачу і розташований на земельній ділянці, землекористувачем та балансоутримувачем є ПрАТ «СП «Партнер». Відповідач користується гаражним боксом № НОМЕР_1 , що знаходиться за вказаною адресою.
Відповідач регулярно користується послугами позивача, однак не оплачує їх у повному обсязі, у зв`язку з чим перед позивачем через постійні не доплати за послуги утворилась заборгованість, станом на 10.03.2024 року у розмірі                   30 050 грн. Крім того, позивач просив стягнути 3 % річних та інфляційні втрати. Просить позов задовольнити.
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимоги ПрАТ СП «Партнер» відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що відповідач є власником чи належним користувачем гаражного боксу № НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції також не прийняв до уваги твердження позивача, що відповідач отримав перепустку на в`їзд на територію стоянки та користування гаражем, оскільки доказів на підтвердження вказаному не надано.
 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ПрАТ СП «Партнер» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити у повному обсязі вимоги ПрАТ СП «Партнер», а саме: основний борг у сумі 30 050 грн, інфляційні витрати у сумі 3 558,63 грн, загальну суму 3% річних 860,96 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» сплачений судовий збір у суді першої інстанції у розмірі 3 028 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» сплачену суму правової допомоги у сумі 4 500 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» сплачену суму судових витрат у розмірі 3 028 грн за подання апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що відповідач є власником чи не належним користувачем гаражного боксу № НОМЕР_1 також є необґрунтованим. Позивач в підтвердження доказів користування належності гаражного боксу № НОМЕР_1 до суду надав до позовної заяви бухгалтерський розрахунок-взаєморозрахунок, в якому вказані всі оплати та банківські виписки за користування та охорону гаражу, які здійснені ОСОБА_1 і які продовжують надходити і надалі. Апелянт вважає, що це суттєвий доказ, який було надано до позовної заяви.
Вказував, що згідно умов публічного договору, апелянт взяв на себе обов`язки по зберіганню автомобіля відповідача, а в свою чергу відповідач взяв на себе зобов`язання щомісячно вносити грошові кошти, що він постійно і робить, однак згідно банківських виписок, які відображаються у взаєморозрахунку, оплати від відповідача надходять не в повному обсязі, частково від суми нарахувань за місяць.
Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а саме взаєморозрахунку бухгалтерії, де зазначені банківські виписки з датами внесення за послуги відповідачем як належного доказу, що він є користувачем та власником гаражного боксу № НОМЕР_1 , не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
 
Щодо правової позиції відповідача.
Станом на день ухвалення постанови апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції в порядку частини 6 статті 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.
З Інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи №111929015 від 07.05.2024 року за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА місце проживання відповідача ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 з                                 17.10.1975 року по теперішній час (а.с. 41).
Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Апеляційний суд направляв на зареєстровану адресу відповідача повідомлення разом з копіями ухвали про призначення розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційної скарги та доданих до неї документів.
Відповідач кореспонденцію суду не отримав, надіслана апеляційним судом кореспонденція повернулася до суду з відміткою «одержувач відсутній за вказаною адресою».
Таким чином, апеляційний суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасника справи про її розгляд.
Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до статті 55 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (надалі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.
Однак з гарантій статті 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу.
Це передбачено пунктами 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від                   05.03.2009 року № 270.
Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.
Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за місцем реєстрації), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, апеляційний суд вважає, що гарантії статті  6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.
 
За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Встановлено, що СП «Партнер» відповідно до рішення Ленінградської районної ради народних депутатів міста Києва № 138 від 09.03.1992 року земельна ділянка відведена позивачу для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів на 250 автомобілів згідно з норм проектування за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).
ПрАТ СП «Партнер» діє на підставі статуту затвердженого рішення загальних зборів акціонерів протоколом №19 від 01.04.2011 року (а.с. 7,8).
Наказом № 122 від 30.12.2016 року ПрАТ СП «Партнер» з                       01.01.2017 року встановлено щомісячні внески на відшкодування витрат у розмірі 400,00 грн. за одне машиномісце за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).
Наказом № 98 від 28.12.2018 року ПрАТ СП «Партнер» з 01.01.2019 року встановлено щомісячні внески на відшкодування витрат у розмірі 500 грн за одне машиномісце за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20).
Наказом № 130 від 30.12.2021 року ПрАТ СП «Партнер» з                          01.01.2022 року встановлено щомісячні внески на відшкодування витрат у розмірі 600,00 грн. за один гараж або машиномісце за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22).
Як вбачається із матеріалів справи, ПрАТ СП «Партнер» укладав такі договори: договір №1/г про надання послуг по захороненню твердих побутових відходів на сміттєзвалищі від 26.01.2017 року (а.с. 24-25), додаткову угоду                    № від 23.12.2015 року до договору про постачання електричної енергії №ПЗ/ЕЕ-071111/1068/НЮ від 25.05.2011 року (а.с. 26), договір №486КІО про спільне використання конструкцій технологічних мереж зовнішнього освітлення від 01.02.2022 року (а.с. 27), договір №02 від 01.01.2022 року щодо виконання робіт по вивезенню та розміщенню на полігоні у смт. Бородянка твердих побутових відходів (ТПВ) та харчових відходів (а.с. 28).
07.02.2019 року ПрАТ «СП «Партнер» направляло на адресу                 ОСОБА_1 претензію про стягнення заборгованості (а.с. 14-15).
19.01.2021 року ПрАТ «СП «Партнер» направляло на адресу                               ОСОБА_1 мирну пропозицію для погашення заборгованості за фактичне користування послугами на А/с АДРЕСА_3 (а.с. 16).
11.02.2022 року ПрАТ «СП «Партнер» направляло на адресу                         ОСОБА_1 досудовому вимогу про стягнення заборгованості за фактичне користування послугами на А/с АДРЕСА_3 (а.с. 17).
Позивач долучає до матеріалів справи взаєморозрахунки з орендарями та вказує, що відповідач має заборгованість за утримання машиномісця за період з січня 2017 року по березень 2024 року, яка становить 30 050 грн (а.с. 13).
Відповідно до статей  525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Відповідно до частини 1 статті 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті  530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:                     1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до статті 977 ЦК України якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що доказів, що саме відповідач ОСОБА_1 є власником чи належним користувачем гаражного боксу НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять та позивачем не доведено, що ОСОБА_1 є власником чи належним користувачем гаражного боксу № НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є належним відповідачем у справі, з огляду на те, що він вносив оплату за отримані послуги, хоча і не в повному обсязі, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки часткова сплата послуг відповідачем не є беззаперечним доказом того, що останній є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та має відповідати як належний суб`єкт у цих спірних   правовідносинах у зв`язку з порушенням зобов`язання, щодо не сплати грошових коштів у повному обсязі за надані позивачем послуги. 
Крім того позивач до суду першої інстанції не надав будь-яких квитанцій, з яких можна було б встановити, що саме ОСОБА_1 здійснював часткову сплату послуг відповідача за утримання машиномісця гаражного боксу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Разом з тим, додані до апеляційної скарги копії платіжних інструкцій, з яких вбачається перерахунок грошових коштів з призначенням платежу «за охорону гаража», а також те, що платником вказаних переказів зазначено ОСОБА_2 (а.с. 57-62).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що доказів того, що майнове право позивача було порушено саме  відповідачем - відсутні.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
 
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги ПрАТ СП «Партнер» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 серпня 2024 року - без змін, розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства СП «Партнер» залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 серпня                  2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

 

Головуючий                                                              Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                              О.Ф. Лапчевська