Справа № 132/917/24
Провадження № 22-ц/801/1630/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павленко І. В.
Доповідач: Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року	Справа № 132/917/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),
суддів: Панасюка О. С., Стадника І. М.,
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ»,
відповідач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 07 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Павленка І. В., дата складення повного тексту судового рішення відповідає даті його ухвалення, -
встановив:
В березні 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» (надалі ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ») звернулося до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 11 липня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2125230 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписаний електронним підписом шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону відповідачки. Підписуючи договір, відповідачка підтвердила, що вона ознайомилася з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися, що є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України.
Відповідно до умов Кредитного договору, кредитодавець надав у позику клієнту 5 600,00 гривень, дата надання кредиту: 11 липня 2021 року, строк кредиту: 20 днів, валюта кредиту: UAH, стандартна процентна ставка 1,90 % в день.
Первісний кредитор свої обов`язки виконав та надав грошові кошти відповідачці, яка свої зобов`язання про їх повернення не виконала.
Станом на 19 лютого 2022 року загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 16 704,00 грн, яка складається з: 5 600 грн простроченої заборгованості за тілом кредиту 11 104,00 грн. простроченої заборгованості за процентами.
24 грудня 2021 року між ТОВ «ФК «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 02-24122001 відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Лінеура Україна» відступило ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 24 грудня 2021 року до договору факторингу № 02-24122001, ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .
На виконання вимог ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачем на адресу ОСОБА_1 була направлена вимога про погашення заборгованості за Кредитним договором № 2125230 від 11 липня 2021 року, проте станом на дату подачі позову зазначена вимога була залишена ОСОБА_1 без виконання. 
У зв`язку з чим позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 2125230 від 11 липня 2021 року в розмірі 16 704,00 грн; 2 422,40 грн судового збору та 10 500,00 грн витрат на правничу допомогу.
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 07 травня 2025 року позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором № 2125230 від 11 липня 2021 року в сумі 16 704,00 грн (шістнадцять тисяч сімсот чотири гривні 00 коп); 2 422, 40 грн судового збору та 5 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Прийняте рішення суд першої інстанції мотивував тим, що кредитний договір підписаний відповідачкою електронним підписом шляхом з використанням одноразового ідентифікатора (С272), укладений з додержанням письмової форми та з додержанням процедури, визначеної Законом України «Про електронну комерцію». Вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 16 704 грн є доведеною. Виходячи зі складності справи, суд зменшив розмір витрат на правничу допомогу, які поніс позивач.
Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що матеріали справи не містять доказів того, що саме відповідачка будь-яким способом застосовувала ідентифікатор електронного підпису, так і надсилання їй будь-яким способом, факту отримання нею цього одноразового ідентифікатора у справі немає. Належних доказів фактичної видачі первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» відповідачці позики, відсутні первинні бухгалтерські документи. Витрати на правничу допомогу є завищеними. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
Позивач подав додаткові пояснення 10 липня 2025 року після спливу строку для надання відзиву на апеляційну скаргу відповідачки. Дозволу на їхнє подання не просив, а суд не визнавав їхнє подання необхідним.
Учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті360 ЦПК України).
Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне (частина п`ята статті 174 ЦПК України).
23 червня 2025 року в ухвалі про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідачки апеляційний суд встановив позивачу строк у межах п`яти днів із моменту отримання копії цієї ухвали для подання відзиву на апеляційну скаргу. 24 червня 2025 року позивач отримав зазначену ухвалу, що підтверджує довідка про доставку документа до електронного кабінету. Відзив не подав, а 10 липня 2025 року подав додаткові пояснення, які за змістом є відзивом на апеляційну скаргу відповідачки. Апеляційний суд не визнав необхідним подання цих пояснень і не надав дозволу позивачеві їх подати після спливу строку для подання відзиву на апеляційну скаргу. Тому ці пояснення слід повернути без розгляду (стаття 126 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.
По справі встановлено наступне:
- 11 липня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2125230 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір Відповідач підтвердила, що вона ознайомилася з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору, Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 5 600,00 гривень, дата надання кредиту: 11 липня 2021 року, строк кредиту: 20 днів, валюта кредиту: UAH, стандартна процентна ставка 1,90 % в день. Згідно п. 2.4. Кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної Клієнтом (а. с. 122 – 134);
- на підтвердження виконання Товариством п. 2.1 Кредитного договору, позивач надав інформаційну довідку ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 18 серпня 2023 року, відповідно до якого 11 липня 2021 року на картковий рахунок відповідачки було перераховано кредитні кошти в сумі 5 600,00 грн за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 (а.с.11);
- 24 грудня 2021 року між ТОВ «ФК «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №02-24122001, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Лінеура Україна» відступило ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 24 грудня 2021 року до договору факторингу № 02-24122001, ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 (а.с.9, 15-18);
- згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 19 лютого 2022 року загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 16 704,00 грн, яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі становить 5 600,00 грн, прострочена заборгованість за процентами в розмірі становить 11 104,00 грн (а.с. 8).
Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до приписів частини першої статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику)грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або таку ж кількість речей того ж роду і якості. За договором позики позикодавець має право отримати від позичальника проценти в обумовленому договором розмір або на рівні облікової ставки НБУ (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статі 1048 ЦК України).
За змістом статті 526, частини 1 статті 530 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
В справі що розглядається відповідачка ОСОБА_1 , стверджує, що матеріали справи не містять доказів, того, що саме вона будь-яким способом застосовувала ідентифікатор електронного підпису на кредитному договорі.
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України закріплено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
В справі що розглядається, кредитний договір № 2125230 від 11 липня 2021 року підписаний з боку позичальниці електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який містить набір цифрових та буквених символів, містить персональні дані відповідачки: серію, номер паспорта, коли і ким виданий, ідентифікатор податкового номера, номер платіжної картки для переказу коштів « НОМЕР_1 » (пункт 1.2).
Отже, договір № 2125230 від 11 липня 2021 року, стягнення заборгованості за яким є предметом розгляду цієї справи, підписаний відповідачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання нею цього договору. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір (договір позики) між первісними кредиторами та відповідачкою не був би укладеним. 
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та ряді інших, тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.
Зміст договору свідчить про те, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину: суми кредиту, строку кредитування, розміру та порядку нарахування процентів, порядку здійснення розрахунків, в кредитному договорі вказано номер електронного платіжного засобу позичальника, на який здійснено перерахування коштів, а саме в ньому зазначено карту НОМЕР_1 .
Отже, все це в сукупності спростовує доводи апеляційної скарги щодо відсутності договору кредиту, належності відповідачці електронного підпису в договорі та відсутності доказів наявності кредитних правовідносин між нею та первісним кредитором, а висновки суду першої інстанції про доведеність наявності кредитних правовідносин між первісним кредитором та відповідачкою, - є вірними.
У відповідності до умов Кредитного договору перерахування коштів було проведено Первісним кредитором через платіжного провайдера ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» (Ipay), яке надає Первісному кредитору послуги з переказу коштів, зокрема на банківський рахунок Відповідачки за реквізитами банківської карти, яка зазначена в Кредитному договорі. 
Це підтверджено листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за № 2643_240516110714 від 16 травня 2024, проте, що 11 липня 2021 о 23:49:05 було здійснено переказ на суму 5 600,00 грн, маска картки НОМЕР_2 , номер транзакції в системі iPay.ua - 97365208, призначення платежу: Зарахування 5 600 грн на карту НОМЕР_2 (а.с. 11).
Посилання відповідачки на відсутність первинних бухгалтерських документів, що підтверджують отримання кредиту та рух коштів, - не заслуговує на увагу, оскільки кредит нею отриманий не у банківській установі, а у товариства з обмеженою відповідальністю, яке надає фінансові послуги та не є держателем банківської карти, відтак не має доступу до інформації про рух коштів за нею.
Натомість відповідачка, заперечуючи проти позову, як володілець та розпорядник інформації про рух коштів за карткою, в разі заперечення надходження коштів, мала б у відповідності до приписів частини 1 статті 81 ЦПК України надати відповідні докази, чого нею зроблено не було. ЇЇ позиція зводиться до одного: «нехай позивач доведе…», що суперечить принципу змагальності (стаття 12 ЦПК України) та обов`язку сторін надавати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень. 
Відповідачка стверджує про те, що судом стягнуто з неї на користь позивача завищений розмір витрат на правничу допомогу.
Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 500 грн.
При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача суд першої інстанції вірно взяв до уваги правові висновки, висловлені Верховним Судом у постановах від 20.05.2020 у справі № 240/3888/19 та від 11.12.2019 у справі № 2040/6747/18 про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, усі понесені витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, установить, що розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору. Ураховуються такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо, які застосовуються за наявності наданих стороною, яка вказує на не співмірність витрат, доказів і обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Суд першої інстанції, врахувавши клопотання відповідачки про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, правильно врахував суть спору, його типовість для позивача, сталість судової практики у такій категорії справ, - дійшов вірного та обґрунтованого висновку, витрати на правничу допомогу в розмірі 10 500 грн при заявленій сумі основного боргу 5 600 грн – є недобросовісними, нерозумними та несправедливими і правильно зменшив розмір, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, до 5 000 грн.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на повному та всебічному з`ясуванні обставин справи, постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 07 травня 2025 року підлягає залишенню без змін, а подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, то судові витрати ОСОБА_1 , понесені у суді апеляційної інстанції, слід залишити за нею. Доказів понесення судових витрат в суді апеляційної інстанції позивачем матеріали справи не містять.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 07 травня 2025 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 07 травня 2025 року.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                                          Т. М. Шемета

Судді                                                                                                   О. С. Панасюк

                                                                                         І. М. Стадник