ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

25 червня 2025 року                                                                   м. Чернівці
справа № 727/2755/24
провадження №22-ц/822/397/ 25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.
секретар Мостолюк А.І.
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців  від 27 лютого 2025 року в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Блауш Наталія Зіновіївни, приватний нотаріус Душинська Ніна Валеріївни про визнання заповіту недійсним
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Блауш Н.З., приватний нотаріус Душинська Н.В. про визнання заповіту недійсним.
Позов обґрунтовано наступним. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 
27.09.2023 року він звернувся до приватного нотаріуса Душинської Н.В. з заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом за його заявою було зареєстровано спадкову справу №71303638.
Єдиним спадковим майном, що залишилось після смерті ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1 , у якій спадкодавець проживала з 06.12.2019 року по день своєї смерті.
Після поховання матері та подання заяви про прийняття спадщини, позивач повернувся на постійне проживання за кордон до Німеччини, а у квартиру матері впустив проживати своїх знайомих, щоб ті доглядали за житлом.
У січні 2024 року йому на мобільний номер телефону було надіслано копію заповіту від 06.05.2022 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Блауш Н.З. Із заповіту вбачається, що мати позивача ОСОБА_3 в приміщенні приватного нотаріуса по вул.Головній, 50/2 в м.Чернівцях у присутності двох свідків 06.05.2022 року склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно його доньці ОСОБА_2 .
Позивач заперечує законність та дійсність заповіту ОСОБА_3 від 06.05.2022 року, оскільки вважає, що остання не могла ІНФОРМАЦІЯ_2 особисто прийти до нотаріуса та посвідчити заповіт, так як не могла вільно та самостійно пересуватися. Так, мати багато років тому під час падіння зламала шийку стегна і тривалий час не могла ходити. Згодом їй було замінено суглоб на штучний, який давно зносився, і його мати знову не могла самостійно пересуватися. Окрім того, ОСОБА_3 ніколи під час спілкування не повідомляла йому, що склала заповіт на онуку.
Також вважає, що оскаржуваний заповіт не відповідає дійсності, оскільки існує інший заповіт, який був складений ОСОБА_3 14.08.2014 року та у якому мати заповіла все своє майно йому.
Окрім того, вказував на те, що заповіт від 06.05.2022 року було посвідчено при свідках у приміщенні приватного нотаріуса, що також є не типовим та викликає у нього обґрунтовані сумніви.
Враховуючи наведене вважає, що заповіт від 06.05.2022 року ОСОБА_3 не посвідчувався, або ж спадкодавець була протиправно доставлена до приміщення нотаріуса для вчинення якогось іншого правочину, тобто була введена в оману щодо суті правочину, який не відповідав її волевиявленню, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.
Просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 06.05.2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З., зареєстрований у спадковому реєстрі за №69267091.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців  від 27 лютого 2025 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Душинська Н.В., приватний нотаріус Блауш Н.З. про визнання заповіту недійсним – відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 27 лютого 2025 року та ухвалити постанову, якою задовольнити його позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, порушив ряд процесуальних норм, неправильно застосував норми матеріального права.
Судом першої інстанції не здійснювалися судові виклики чи повідомлення про дату та час судового засідання позивача ОСОБА_1 .
Не були допитані всі свідки. 
Посилаючись на обставини зазначені в позові, зазначає, що заповіт виданий на ОСОБА_2 однак покійна взагалі не спілкувалася з нею понад 26 років, оскільки позивач з донькою 14.04.1996 року виїхав на постійне місце проживання до Німеччини, з того часу ОСОБА_2 до України не приїздила та не спілкувалася зі своєю бабусею, про існування такого заповіту позивачу не відомо, хоча він до останніх днів життя матері спілкувався із нею. 
Станом на травень 2022 року матір самостійно вже нікуди не виходила, догляд за нею здійснювала ОСОБА_4 , а він проживаючи в Німеччині, підтримав матір фінансово та спілкувався з нею по телефону, зрідка проїжджаючи до України. 

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками позивача зазначено : батько – ОСОБА_5 , мати – ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла у віці 85 років.
06.05.2022 року в АДРЕСА_2 о 10 год. 00 хв. було складено заповіт ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстровано за №1143.
27.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 . Окрім того, повідомив, що інших спадкоємців за законом у померлої немає.
Відповідач ОСОБА_2 30.10.2023 року також звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Блауш Н.З. 06.05.2022 року, зареєстрованого в реєстрі за №1143, після смерті ОСОБА_3 . 
Висновком судової посмертної почеркознавчої експертизи №СЕ-19/126-24/9995-ПЧ від 15.10.2024 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті, посвідченому 06.05.2022 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З. за №1143 у реєстрі нотаріальних дій – виконаний ОСОБА_3 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
В судове засідання апелянт та його представник не з`явилися, на адресу суду 25.06.2025 року від адвоката Кирилюк Т.А. надійшла заява про відкладення розгляду справи ув`язку із хворобою та надано медичну довідку. 
Колегія суддів вважає, що немає підстав для відкладення розгляду справи враховуючи наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За положеннями ст. 129 Конституції України, ст. 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року, справа N 361/8331/18,
провадження N 61-22682св19 зазначив наступне : відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Сторони були належним чином повідомлені про час та дату розгляду справи. Всім сторонам були направлені копії ухвал та всіх належним чином було повідомлено про розгляд справи. Поштова кореспонденція направлена на адресу апелянта, зазначену ним в апеляційній скарзі, повернулася до суду, з відміткою про відсутність його за зазначеною адресою. Представник апелянта була належним чином повідомлена про розгляд справи, як адвокат, відповідно до вимог закону.
Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).
Судом було вжито заходів для належного повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду справи, апелянт належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів вважає, що в клопотанні про відкладення розгляду справи слід відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, ознайомившись з матеріалами справи та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Судове рішення першої інстанції вказаним вимогам повністю відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 склала даний заповіт всупереч своїй волі чи здійснила його не розуміючи значення своїх дій, чи під впливом факторів що виключають її волевиявлення. Так само не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не була присутня при складанні заповіту у приватного нотаріуса та що була введена в оману сторонніми особами з метою посвідчення заповіту, або заповіт не був оголошений останній та вона не висловила наміру на його складання у присутності свідків. Крім того, не надано будь-яких доказів, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мали будь-який зиск або будь-який інтерес при складанні заповіту на ім`я ОСОБА_2 а також, не підтверджено, що даний заповіт складено із порушенням вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203, статтею 1247 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі ст. 1216, 1217, 1268 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом ст. ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
За приписами частин першої та другої статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
В пункті 1.7 розділу 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, передбачено, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути в голос прочитаний і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.
Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме -зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Тлумачення ст. 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Як встановлено судом першої інстанції, 06.05.2022 року в АДРЕСА_2 о 10 год. 00 хв. було складено заповіт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстровано за №1143. 
Будь-яких доказів про те, що на момент посвідчення заповіту ОСОБА_3 не мала повної цивільної дієздатності позивачем не надано.
Заповіт містить вказівку на місце та час його складання, а саме зазначено наступне: Місто Чернівці, шостого травня дві тисячі двадцять другого року, о 10 годині 00 хвилин, в приміщенні приватного нотаріуса на вул. Головній, 50/2 заповіт до підписання прочитаний уголос свідком ОСОБА_6 у присутності заповідача ОСОБА_3 і власноручно підписаного нею у присутності приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З. та іншого свідка ОСОБА_7 . У заповіті зазначено, що він прочитаний вголос, підписаний власноручно, що підтверджено особистим підписом заповідача  ОСОБА_3 із зазначенням її повного прізвища та ініціалів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі, що відображено в заповіті від 06.05. 2022 року, який був досліджений в судовому засіданні. Надані позивачем докази не спростовують такі висновки суду, а також не доводять неспроможність заповідача в момент його вчинення. 
Згідно висновку судової посмертної почеркознавчої експертизи №СЕ-19/126-24/9995-ПЧ від 15.10.2024 року встановлено, що підпис у рядку «підпис» від імені ОСОБА_3 у заповіті, посвідченому 06.05.2022 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Блауш Н.З. за №1143 у реєстрі нотаріальних дій – виконаний ОСОБА_3 .
Висновок експерта є повним та належним чином мотивованим.
Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (ч.ч. 1, 3 ст. 1247 ЦК України).
Відповідно до вимог статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме -зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Судом першої інстанції було встановлено та підтверджено матеріалами справи, що оспорюваний заповіт складений у письмовій формі, містить місце та дату його складення, прізвище, ім`я та по батькові спадкодавця, дату та місце її народження, а також прізвище, ім`я та по батькові спадкоємця із зазначенням родинних зв`язків з спадкоємцем ОСОБА_2 (онука), а також містить власноручний підпис ОСОБА_3 . Заповідач ОСОБА_3 не була визнана судом недієздатною чи обмежено дієздатною, мала право на складання заповіту.
Приватний нотаріус встановила особу заповідача за паспортом, перевірила її дієздатність, роз`яснила заповідачу зміст статей 207, 1241, 1247, 1248, 1253-1255, 1307 ЦК України, встановила її дійсну волю на розпорядження майном на випадок її смерті та посвідчила особистий підпис на заповіті. При складанні та посвідченні заповіту дотримано таємницю заповіту відповідно до статті 1255 ЦК України.
Апелянт посилається на те, що заповіт від 06.05.2022 року було посвідчено при свідках у приміщенні приватного нотаріуса, що на його думку, є не типовим та викликає у нього сумніви.
Такі доводи є надуманими, оскільки не надано будь-яких доказів, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мали будь-який зиск або будь-який інтерес при складанні заповіту на ім`я ОСОБА_2 , а також, що даний заповіт складено із порушенням вимог ст. ст. 203, 1247 ЦК України.
Судом першої інстанції зазначені обставини були досліджені. Так, приватний нотаріус Блауш Н.З. суду пояснила, що заповідач ОСОБА_3 особисто була присутня у неї в кабінеті під час складення заповіту. Остання дійсно важко пересувалась, а тому її з обох боків під руки підтримували люди, які прийшли з нею. Самостійно вона йти не могла. Саме бабуся виявила бажання вчинити заповіт при свідках, оскільки передбачала, що її син буде оскаржувати його. ОСОБА_3 вирішила скласти заповіт на рідну онуку, пояснивши це тим, що раніше вимушена була продати свою трикімнатну квартири та віддати значну частину коштів сину ОСОБА_1 . Також із бабусею до неї прийшла довірена особа онуки. ОСОБА_3 чітко сформулювала свою волю та те, що бажає скласти заповіт саме на ім`я онуки, а не сина. Заповіт було зачитано вголос, після чого його було роздруковано на бланку та підписано заповідачем та свідками.
Свідок ОСОБА_7 підтвердила, що нотаріус склала заповіт та зачитала його їм у голос.
Апеляційний суд приходить до висновку, що оспорюваний заповіт від 06 травня 2022 року, за формою та змістом відповідає вимогам закону, доказів про те, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_3 на момент посвідчення заповіту не було вільним і не відповідало волі спадкодавця позивачем не надано, а судом не встановлено. 
Доводи апелянта, що оскаржуваний заповіт не відповідає дійсності, оскільки існує інший заповіт, який був складений ОСОБА_3 14.08.2014 року та у якому мати заповіла все своє майно йому, є безпідставними, оскільки відповідно до положень ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт та скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. 
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно з ч. 5 ст. 177 ЦПК України Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). 
Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
       Посилання апелянта на порушення права позивача на справедливий суд, оскільки не здійснено допит всіх свідків, суд апеляційної інстанції відхиляє з таких підстав.
Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу (стаття 90 ЦПК України).
Виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду.
Правовий аналіз наведених положень ЦПК України свідчить про те, що передумовою для виклику свідка є суперечливість досліджених доказів або наявність у суду сумнівів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.
Відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Враховуючи викладене, відмова у допиті заявлених позивачем свідків не вплинула на правильність вирішення справи, оскільки у матеріалах справи достатньо доказів для з`ясування всіх обставин справи та вирішення спору. 
Безпідставним є і посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права, зокрема не повідомлення позивача та проведення судового засідання 27.02.2025 у відсутності представника, не зважаючи на її заяву про відкладення. 
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини друга, четверта статті 12 ЦПК України).
Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 43 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи, інтереси позивача в суді першої інстанції представляла адвокат Кирилюк Т.А.
Відповідно до частини 5 статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 26.03.2024 року провадження по справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження.
02.05.2024 року за клопотанням представника позивача витребувано докази.
27.05.2024 року підготовче провадження у справі було продовжено на тридцять днів.
Ухвалою суду від 04.07.2024 року по справі за клопотанням представника позивача повторно витребувано докази.
Ухвалою суду від 16.08.2024 року по справі за клопотанням представника позивача призначено судову посмертну почеркознавчу експертизу та провадження у справі зупинено.
21.10.2024 року провадження у справі було поновлено.
06.11.2024 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено її до судового розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що представник позивача  адвокат Кирилюк Т.А. відповідно до вимог закону через «Електронний Суд», належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, зокрема і на 27.02.2025 року, що підтверджено роздруківкою з АСД ( а.с. 23 т.1). 
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Окрім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що представник позивача була присутня у судовому засіданні 10.01.2025 року, приватний нотаріус Блауш Н.З. надавала пояснення у її присутності. Також, представник ОСОБА_8 була присутня у судовому засіданні 13.02.2025 року, допит свідка ОСОБА_7 відбувався за її участю. Посилання представника на те, що їй на було надано доступу за її заявою до запису судового засідання від 13.02.2025 року є надуманими, оскільки у поданій до суду 14.02.2025 року заяві остання просила надати їй доступ до судових засідань від 10.01.2025 року та від 12.01.2025 року.
Суд розцінив такі дії представника позивача, як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, яка перебуває у провадженні суду з 18.03.2024 року та визнав її неявку у судове засідання без поважних причин та вважав за можливе продовжити розгляд справи за її відсутності. При цьому суд врахував, що представником було надано пояснення по справі, остання була присутня під час надання пояснень третьою особою, допиту свідка судом, а також в повній мірі реалізувала своє право на подачу доказів до суду.
З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи неодноразово відкладався, були оголошені перерви через неявку свідків а також за клопотаннями представника позивача, що призвело до затягування розгляду справи. 
Колегія суддів повністю погоджується з судом першої інстанції, оскільки відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
       У справі, яка переглядається, надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, які ініціював позивач, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції. 
Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, колегія суддів дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й суд апеляційної інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення. 
Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.
Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на підставі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд 

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців  від 27 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 30 червня 2025 року.

Судді:   І.Б. Перепелюк

                                                                Н.К. Височанська

                                                         І.М. Литвинюк