Номер провадження: 33/813/1293/25
Номер справи місцевого суду: 495/99/24 
Головуючий у першій інстанції Волкова Ю. Ф. 
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді Погорєлової С.О., розглянувши клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_1 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

встановив:

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. на користь держави, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1  на користь державного бюджету України судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Із вказаної постанови вбачається, що 01.01.2024 року о 21:50 год. по вул. Кишинівська, 167 с. Випасне Білгород-Дністровського району водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом - ВАЗ 2101, державний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з ротової порожнини, почервоніння очей), від проходження огляді на стан сп`яніння із використанням спеціального технічного приладу на місці зупинки та у медичному закладі відмовився (відмову зафіксовано на відео на службовий пристрій Samsung № 23 IMEI 3026135); такими діями порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погоджуючись із постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 21 травня 2025 року звернувся до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Крім того, ОСОБА_1 звернувся із клопотання про поновлення пропущеного строку на оскарження постанови.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про повернення апеляційної скарги особі, яка її подала з огляду на таке.
Право доступу до суду апеляційної інстанції для оскарження рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд з метою перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Проте, ст. 7 КУпАП передбачає, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до вимог, передбачених ч. 2 ст.287 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена в порядку, визначеному цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що 30 жовтня 2024 року адвокат Васильєв П.О., який діяв в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржувану постанову, провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року апеляційну скаргу захисника Васильєва П.О., який діє в інтересах особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року залишено без змін.
10 березня 2025 року ОСОБА_1 вдруге подав апеляційну скаргу на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати, прийняти нову постанову про закриття на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення). 
Постановою Одеського апеляційного суду від 14 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року повернуто особі, яка її подала.
26 березня 2025 року ОСОБА_1 втретє подав апеляційну скаргу на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати, прийняти нову постанову про закриття на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення). 
Постановою Одеського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто особі, яка її подала.
16 квітня 2025 року ОСОБА_1 вчетверте подав апеляційну скаргу на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати, прийняти нову постанову про закриття на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення). 
Постановою Одеського апеляційного суду від 09 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто особі, яка її подала
21 травня 2025 року ОСОБА_1 вп`яте подав апеляційну скаргу на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати, прийняти нову постанову про закриття на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП (за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення). 
ОСОБА_1 є особою, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Право на апеляційне оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення передбачено ст. 287 КУпАП.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції?(§§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 8?;листопада 2005 року в справі «Смірнова проти України»).
У справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 ЄСПЛ роз`яснив, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
ЄСПЛ, зокрема, в частині обґрунтування висновку про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, акцентується увага обов`язку учасника процесу демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосереднє відношення до нього, та недопустимості зневілювання ключового принципу верховенства права у випадках, коли поведінка учасників судового розгляду свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом (рішення у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989, «Чірікоста і Віола проти Італії» від 21.11.1995), оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвенції (рішення у справі «Смірнова проти України» від 08.11.2005).
У рішенні від 10.07.1984 у справі «Гінчо проти Португалії» ЄСПЛ передбачив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень п. 1 ст. 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка?закріплює один із основоположних принципів – неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Так, у ст.17 Конвенції № ETS N 005 «Заборона зловживання правами» передбачено, що «Жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції».
Під зловживанням правом, як матеріальним, так і процесуальним, Європейський Суд з прав людини у своїй практиці розуміє таке його використання, яке спрямоване на боротьбу із закладеним у ньому ж позитивним регулятивним потенціалом, в тому числі, що суперечить принципу правової визначеності.
Тобто, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.
Таким чином, зловживання процесуальними правами, в тій чи іншій мірі, має бути спрямоване на перешкоджання реалізації захисту порушеного права. Порушниками, які  можуть зловживати своїми процесуальними правами, можуть бути особи, які беруть участь у справі, інші учасники процесу, оскільки кожен з них наділений відповідними процесуальними правами і обов`язками та відповідно може впливати на хід розгляду справи.
Наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що обрана  ОСОБА_1 при розгляді справи позиція свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами, у зв`язку із чим суд повертає апеляційну скаргу заявнику.
Керуючись ст. ст. 268, 271, 287, 294 КУпАП, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 жовтня 2024 року про накладення стягнення на  ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП – повернути особі, яка її подала, разом із доданими матеріалами.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського 
апеляційного суду                                                        С.О. Погорєлова