ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року	Львів	Справа № 300/5104/24 пров. № А/857/24985/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                               Гуляка В.В.
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Шинкар Т.І.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , 
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року (суддя – Шумей М.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м. Івано-Франківськ, дата складання повного рішення – не зазначена), 
в адміністративній справі №300/5104/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: 1121 поліклініка (з денним стаціонаром), 
про визнання протиправним та скасування наказу, 

                                                          встановив:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати наказ від 16.05.2024 №80од “Про результати службового розслідування по факту незаконної виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 ” в частині притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності в сумі 41710,54 грн.. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано пункт 13 наказу військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2024 №80од “Про результати службового розслідування по факту незаконної виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 ” щодо притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності в сумі 41710,54 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, не відповідністю обставинам справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що виконуючи тимчасово обовязки на посаді помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної групи, позивач порушив вимоги ст. 16, ст. 100 Статуту внутрішньої служби ЗСУ. Також зазначає, що позивач не здійснив будь-яких заходів щодо припинення виплати грошового забезпечення та погодив рапорти на виплату грошового забезпечення (що є основною підставою виплати грошового забезпечення) за січень, лютий місяць 2024 року. Вказана бездіяльність призвела до незаконної виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 з 04.01.2024 року. Таким чином, виходячи з досліджених обставин вина позивача виражається у формі бездіяльсності, що підтверджується матеріалами службового розслідування. 
За результатами апеляційного розгляду просить апелянт скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді офіцера юридичної групи. 
Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 №67 від 05.03.2024 офіцера юридичної групи Лузгіна К.О. наказом головнокомандувача Збройних Сил України від 04.02.2024 №311 призначено на посаду юрисконсульта 1121 поліклініка (з денним стаціонаром). З 05.03.2024 позивача виключено із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знято зі всіх видів забезпечення (а.с.12 на звороті). 
Як вбачається з витягу із наказу начальника 1121 поліклініка (з денним стаціонаром) від 06.03.2024 №69 з 06.03.2024 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення (а.с.13). 
Листом за №816/484/3/1624/пс від 21.05.2024 відповідач надіслав 1121 поліклініці (з денним стаціонаром) витяг з Акту службового розслідування від 15.05.2024 №816/484/3/79/пс та витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2024 №80од “Про результати службового розслідування по факту незаконної виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 ” (а.с.14 на звороті). 
Відповідно до витягу з Акту службового розслідування від 15.05.2024 №816/484/3/79/пс солдат ОСОБА_2 05.04.2023 здійснив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.115 КК України. В порушення вимог абзацу 6 пункту 15 Розділу І наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 солдату ОСОБА_2 не було припинено виплату грошового забезпечення. 04.01.2024 командиру військової частини НОМЕР_1 надійшла до відома копія ухвали від 06.12.2023 Дружківського міського суду Донецької області про залучення військову частину НОМЕР_1 цивільним відповідачем до участі у кримінальному провадженні, внесеному 26.03.2023 до ЄРДР за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України. Тимчасово виконуючим обов`язки помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної групи капітаном юстиції ОСОБА_1 було направлено клопотання від 11.01.2024 про відкладення розгляду вказаної справи. 16.02.2024 року до військової частини НОМЕР_1 надійшов вирок Дружківського міського суду Донецької області від 15.02.2024 згідно якого ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України і призначено йому покарання у виді восьми років позбавлення волі. Вказаний вирок командиром військової частини НОМЕР_1 був відписаний для опрацювання позивачу. Як наслідок, комісія зробила висновок, що позивач не надавав командирові військової частини НОМЕР_1 пропозиції щодо припинення виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 . При цьому, з об`єктивних причин в ході службового розслідування не вдалось відібрати пояснення у ОСОБА_1 , який до 05.03.2024 перебував на посаді офіцера юридичної групи військової частини НОМЕР_1 , та відповідно наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 04.02.2024 №311, а також наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.03.2024 №67 з 05.03.2024 виключений зі списків військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення та призначений на посаду юрисконсульта 1121 поліклініки (з денним стаціонаром). Зазначено, що внаслідок бездіяльності посадових осіб 4 батальйону охорони, відділення персоналу та юридичної групи військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_2 безпідставно виплачено грошове забезпечення за період з 08.04.2023 до 15.04.2024 в розмірі 250263,20 грн.. 
Водночас, у витязі з Акту службового розслідування від 15.05.2024 №816/484/3/79/пс зазначено, що позивач проживає за адресою АДРЕСА_1 . Позивач достовірно знаючи 04.01.2024 про факт перебування ОСОБА_2 під арештом, не здійснив заходів щодо припинення виплати грошового забезпечення даному військовослужбовцю. Вказана вище бездіяльність призвела до незаконної виплати грошового забезпечення починаючи з 04.01.2024. Вина ОСОБА_1 виражається у формі бездіяльності, що спричинила матеріальну шкоду державі. 
Виходячи із вищенаведеного запропоновано на підставі статті 11 Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” начальнику стройової частини відділення персоналу надіслати у п?ятиденний строк із дня закінчення розслідування відповідні матеріали до 1121 поліклініки (з денним стаціонаром) для вирішення питання про притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності через неналежне виконання посадових обов`язків, яким було здійснено надлишкові виплати грошових коштів ОСОБА_2 та визначити суму, що підлягає стягненню в розмірі – 41710,54 грн. (а.с.16 на звороті - 20). 
16.05.2024 командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ №80од “Про результати службового розслідування по факту незаконної виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 ”, яким завершено службове розслідування. На підставі статті 11 Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” начальнику стройової частини відділення персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 надіслати у п`ятиденний строк із дня закінчення розслідування відповідні матеріали до 1121 поліклініки (з денним стаціонаром) для вирішення питання про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності та визначити суму, що підлягає стягненню в розмірі – 41710,54 грн. (а.с.15-16). 
Надалі, наказом начальника 1121 поліклініки (з денним стаціонаром) від 10.06.2024 №62 у відповідності до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерство оборони України від 21.11.2017 № 608 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2024 №80од, на підставі частини 3 статті 11 Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі” притягнуто юрисконсульта 1121 поліклініки (з денним стаціонаром) капітана юстиції ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності за завдану шкоду державі на суму – 41710,54 грн. (а.с.13 на звороті - 14). 
Позивач, вважаючи протиправним наказ відповідача від 16.05.2024 №80од в частині притягнення його до матеріальної відповідальності, звернувся до суду із цим адміністративним позовом. 

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного. 
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» (далі Статут) військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 16 Статуту, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до преамбули Закону України від 3 жовтня 2019 року № 160-ІХ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі - Закон № 160-ІХ), цей Закон визначає підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків. 
Згідно з пунктом 4, 5  статті 1 Закону № 160-ІХ, матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Пряма дійсна шкода (далі - шкода) це збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Частини перша – друга статті 3 Закону №160-IX встановлює, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. 
Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди. 
Частина четверта статті 3 Закону №160-IX встановлює, що переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.
Стаття 4 Закону №160-IX передбачає, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
Частина перша статті 6 Закону №160-IX встановлює, що особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей. 
З системного аналізу наведених норм слідує, що до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця, у разі заподіяння прямої дійсної шкоди, наявної з його боку протиправної поведінки чи бездіяльності, а також наявності взаємозв`язку між заподіяною шкодою. 
Отже, щоб притягнути особу до матеріальної відповідальності необхідна наявність чотирьох умов, з поміж них - вини у заподіянні шкоди, яка може бути у формі умислу або необережності. 
Крім того, з аналізу положення Закону № 160-IX вбачається, що обсяг матеріальної відповідальності (обмежена, повна чи підвищена) ставиться у залежність як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності. 
Так, з матеріалів розслідування судом встановлено, що комісія військової частини НОМЕР_1 зробила висновок, що позивач, після отримання 04.01.2024 копії ухвали від 06.12.2023 Дружківського міського суду Донецької області, не надавав командирові пропозиції щодо припинення виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 , який 05.04.2023 здійснив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.115 КК України. 
Разом з цим, суд звертає увагу на той факт, що Положенням про юридичну групу військової частини НОМЕР_1 не передбачено обов`язку, ні в помічника командира з правової роботи – начальник юридичної групи, ні в офіцера юридичної групи, щодо припинення чи нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям. 
Крім того, відповідно до вимог п. 15 Наказу Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (надалі – Порядок №260) грошове забезпечення не виплачується за час тримання військовослужбовців під вартою чи перебування під цілодобовим домашнім арештом. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини. 
Суд зазначає, що зі змісту подання ІНФОРМАЦІЯ_1 №3962/1 від 08.05.2023, яке отримано відповідачем 19.05.2023 за вхідним №742/3, вбачається, що 08.04.2023 ОСОБА_2 обрано запобіжний захід тримання під вартою без застави (а.с.88-90). 
З аналізу вищенаведеного, суд дійшов висновку, що отримання позивачем 04.01.2024 копії ухвали від 06.12.2023 Дружківського міського суду Донецької області, не змінює момент з якого, у відповідності до Порядку №260, виплата грошового забезпечення ОСОБА_2 повинна бути припинена, а саме з 08.04.2023 – з моменту тримання вказаного військовослужбовця під вартою. 
Водночас, обов`язок щодо призупинення виплати грошового забезпечення військовослужбовцям за час тримання під вартою, а саме оголошення відповідного наказу покладається на командира військової частини НОМЕР_1 , який був вчасно повідомлений про даний факт, проте не виконав покладені на нього обов`язки. 
Відтак, матеріалами службового розслідування не встановлено, яким чином отримання позивачем 04.01.2024 копії ухвали від 06.12.2023 Дружківського міського суду Донецької області призвело саме до матеріальної шкоди в розмірі 41710,54 грн.. 
Таким чином, ані матеріали службового розслідування, ані матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів про те, що саме з вини позивача ОСОБА_2 виплачувалося грошове забезпечення у розмірі 250263,20 грн.. 
Водночас, надаючи оцінку зазначеним в акті службового розслідування висновкам, суд зазначає, що службовим розслідуванням також не встановлено причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, наявність неправомірної бездіяльності позивача.
Також, службовим розслідуванням не було встановлено причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування та виконанням позивачем обов`язків військової служби, вини військовослужбовця.
Враховуючи наведене, суд зазначає, що вказані обставини можуть свідчити про формальний підхід до проведення службової перевірки та не повноту з`ясування всіх обставин, необхідних для притягнення винних осіб до матеріальної відповідальності.
Так, як вже було зазначено судом вище, у відповідності до частині 2 статті 3 Закону №160-IX умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Суд зазначає, що лише за одночасного доведення належними доказами наявності всіх чотирьох умов для притягнення особи до матеріальної відповідальності, визначених ч.2 ст.3 Закону № 160-ІХ, можливе притягнення військовослужбовця до одного з видів матеріальної відповідальності. 
При цьому, дискреція командира у виборі виду матеріальної відповідальності не є необмеженою, а повинна ґрунтуватись на вимогах закону, який в свою чергу пов`язує настання повної та підвищеної матеріальної відповідальності саме із умисними протиправними діями військовослужбовця, наслідком яких стала втрата військового майна. 
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №813/2751/17, від 13.11.2019 року у справі № 620/302/19, від 25.03.2020 року у справі №814/2281/16, від 25.03.2020 року у справі № 825/1000/18, від 11.06.2020 року у справі № 1540/4486/18 та від 25.06.2020 року у справі № 825/2405/18. 
За таких обставин, вина позивача в завданні шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою позивача та завданою шкодою, є також недоведеними, оскільки не підтверджуються належними, достовірними та допустимими доказами.
Крім того, відповідач не навів будь-яких обґрунтувань притягнення позивача до повної матеріальної відповідальності, у той час як Законом №160-ІХ передбачено як підвищену, так повну та обмежену матеріальну відповідальність. І хоча ухвалення відповідного рішення перебуває у площині дискреційних повноважень відповідного командира (начальника), таке рішення повинно бути обґрунтованим і відповідати вимогам закону, а адміністративний суд, у свою чергу, зобов`язаний надати цьому рішенню оцінку, в тому числі в аспекті законності та обґрунтованості.
З огляду на викладене службовим розслідуванням військової частини НОМЕР_1 належним чином не доведено, що саме з вини ОСОБА_1 виплачено ОСОБА_2 грошове забезпечення у розмірі 41710,54 грн.. 
Щодо процедури проведення службового розслідування суд зазначає наступне. 
Частиною 1 та 2 ст. 8 Закону № 160-IX передбачено, що посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів. 
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 8 Закону України “Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі”, розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України відбувається згідно із Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України затвердженим наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року №608 (надалі Порядок №608).
Згідно абзацу 4 пункту 2 розділу I Порядку №608, службове розслідування це комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення. 
Пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Згідно з пунктами 8, 9 розділу ІІІ Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, відповідають за всебічність, повноту, своєчасність та об`єктивність його проведення, додержання законодавства України, а також за нерозголошення інформації, яка стосується службового розслідування. Посадові (службові) особи Збройних Сил зобов`язані надавати письмові пояснення по суті предмета службового розслідування та поставлених їм питань, а за попередньою згодою керівника - документи чи матеріали відповідно до своїх службових обов`язків.
Відповідно до пункту 1 розділу ІV Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані: дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення; виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.
У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.
Відповідно до пункту 2 розділу ІV Порядку №608 особи, які проводять службове розслідування, мають право: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службового розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); з дозволу командира (начальника) військовослужбовця, який скоїв правопорушення, отримувати необхідні документи, які стосуються службового розслідування; за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді; ознайомлюватися з необхідними документами, за потреби - знімати з них (отримувати) копії та долучати до матеріалів службового розслідування; отримувати інформацію, пов`язану із службовим розслідуванням, від юридичних і фізичних осіб з дотриманням вимог законодавства на підставі запиту посадової (службової) особи, яка призначила службове розслідування, чи інших уповноважених осіб відповідно до вимог законодавства України; проводити огляд місцевості, приміщення, предметів та документів, що стосуються службового розслідування, за результатами якого складати акт огляду з обов`язковим зазначенням: предмета огляду та його стислого опису; часу, дати, місця (населеного пункту) огляду; посади, військового звання, прізвища та імені особи, яка складає документ; військового звання, прізвища та імені посадової (службової) особи, яка бере участь у службовому розслідуванні (за необхідності); прізвища, імені, по батькові та фактичної адреси проживання двох присутніх осіб; фактичного місцезнаходження військової частини, установи, підприємства тощо; місця складання документа (номер службового кабінету або іншого приміщення); у разі використання технічних (відео-, фото- або аудіо-) засобів цифрового пристрою, його назви, моделі; підписів присутніх осіб на кожному аркуші та їх прізвищ, ініціалів, підписів на останньому аркуші; підпису особи, яка склала акт огляду, на останньому аркуші. 
Військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні, письмові або за допомогою технічних засобів пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; з дозволу командира (начальника) отримувати копії документів, які стосуються службового розслідування, та долучати їх до власних пояснень; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України ( пункт 3 розділу ІV Порядку №608). 
Відповідно пунктів 1-6 розділу V Порядку №608, за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частину.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування.
В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили.
У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожна така особа має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.
Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування. 
Проте, як встановлено судом на підставі наявних доказів у справі, в матеріалах службового розслідування відсутні письмові пояснення позивача або акт про відмову позивача від надання пояснень, а також, відсутні будь-які докази обізнаності позивача про проведення розслідування.
Крім цього, всупереч вимог Порядку №608, позивач не був ознайомлений із наказом командира про результати службового розслідування. Він дізнався про факт завершення розслідування та притягнення його до відповідальності з матеріалів, що надійшли до його дійсного місця служби.
Водночас суд приймає до уваги те, що з Акту службового розслідування від 15.05.2024 №816/484/3/79/пс вбачається, що відповідачу були відомі як адреса проживання позивача, так і дійсне місце проходження військової служби. Проте, доказів повідомлення позивача про проведення розслідування відповідачем не надані.
Відтак, при проведенні службового розслідування військовою частиною НОМЕР_1 не вжито необхідних заходів щодо недопущення порушення прав та законних інтересів осіб, стосовно яких проводиться службове розслідування, чим порушено право ОСОБА_1 на участь у службовому розслідуванні, та фактично порушено його право на захист.
Все вищевказане свідчить про порушення процедури проведення службового розслідування.
Таким чином, у зв`язку із порушеннями процедури проведення службового розслідування з боку відповідача, позивач був позбавлений можливості порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації, висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять, а також ознайомлюватися з актом службового розслідування. 
З огляду на наведене, відповідач не вжив всіх заходів для здійснення всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, не вчинив дій, передбачених законодавством, та спрямованих на досягнення мети і завдань службового розслідування: належним чином не встановлювались обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника; не відбирались пояснення у позивача, якого таке розслідування безпосередньо стосувалося; не встановлювались характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступень вини військовослужбовця; причини та умови, що сприяли вчиненню правопорушення. 
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджуєтся з висновком суду першої інстанції, що пункт 13 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2024 №80од “Про результати службового розслідування по факту незаконної виплати грошового забезпечення солдату ОСОБА_2 ” щодо притягнення ОСОБА_1 до повної матеріальної відповідальності прийнято необгрунтовано (тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення) та з порушенням встановленого порядку притягнення військовослужбовців до матеріальної відповідальності, що є підставою для визнання його протиправним та скасування. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться до їх переоцінки та незгоди з ними, а отже є безпідставними. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                              постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року в адміністративній справі №300/5104/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Т. І. Шинкар