ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2025 року	Львів	Справа № 380/12492/24 пров. № А/857/26122/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Матковської З.М., Ніколіна В.В., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року (головуючий суддя: Кухар Н.А., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення,-
встановив:
ОСОБА_1 , 12.06.2024 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України від 11 травня 2024 року, прийняте начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 старшим лейтенантом ОСОБА_2 , яким відмовлено у виїзді з України з причин відсутності документів, що підтверджують підстави для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України № 57 (зі змінами та доповненнями);
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено у перетині державного кордону на виїзд з України. Позивач вважає вказане рішення протиправним, оскільки він має право на перетин державного кордону, оскільки є супроводжуючим батька, який є особою з інвалідністю I групи. Це надає право на виїзд за межі України, що передбачено в абзаці 4 пункту 2-1 Правил.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року позов задоволено.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що таке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на те, що станом на час виникнення спірних у цій справі відносин, в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишання території України обмежувалось законодавством. Крім цього, надані позивачем 11.05.2024 документи не дали змогу уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України прийняти рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України, а тому оскаржуване рішення є правомірним.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач 11 травня 2024 року разом зі своїм батьком ОСОБА_3 , який є інвалідом І групи, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК № 564031 серії 12 ААА, прибув до пункту пропуску через державний кордон «Нісмичі» з метою здійснити перетин державного кордону на виїзд з України.
Під час здійснення прикордонного контролю позивачем було надано наступні документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 ; паспорт громадянина України для виїзду за кордон батька позивача ОСОБА_3 ; свідоцтво про народження позивача, в якому батьком вказаний ОСОБА_3 ; свідоцтво про шлюб, яке підтверджує зміну прізвища позивача з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 ; пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 батька позивача – ОСОБА_3 , в якому зазначено, що він є інвалідом 1 групи за загальним захворюванням; довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААБ № 181340, в якому зазначено, що він є інвалідом 1 групи за загальним захворюванням; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, акт проведення обстеження сім`ї № 36 від 03.01.2024.
Рішенням про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 11 травня 2024 року, виданого начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 старшим лейтенантом ОСОБА_2 , тимчасово обмежено у праві виїзду з України ОСОБА_5 з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як позивач не зміг надати на прикордонний контроль документи, що підтверджують підстави для виїзду за кордон.
Позивач зазначає, що він має право на перетин державного кордону та ним подано усі необхідні документи, які не взяті відповідачем до уваги, тому вважає зазначене рішення протиправним та звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача 11.05.2024 було наявне право на перетин державного кордону згідно умов, що визначені абзацом 4 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, згідно ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VІІІ від 12.05.2015 (тут і надалі Закон № 389-VІІІ, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Так, згідно ст. 1 Закону № 389-VІІІ воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ч. 2 ст. 2 Закону № 389-VІІІ).
Пунктом 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Відповідно до п. 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону № 389-VІІІ в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Системний аналіз наведених вище правових норм, надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством, зокрема, заборонено виїзд за межі України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років.
Разом з тим, позивач покликається на те, що йому протиправно відмовлено в перетині державного кордону України, оскільки 11 травня 2024 року супроводжував батька, який є особою з інвалідністю I групи, що у свою чергу надає право на виїзд за межі України, на підставі абзацу 4 пункту 2-1 Правил.
Суд апеляційної інстанції вважає, що такі твердження позивача підставними, з огляду на таке.
Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-XII, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Так, документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).
У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.
Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (тут і надалі, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин Правила № 57).
Згідно з п. 2 Правил № 57, у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до абз. 4 п. 2-1 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право:
особи, які мають одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи і супроводжують одного із таких батьків для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд. Акт встановлення факту здійснення догляду складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням.
Системний аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що обов`язковою умовою для перетину державного кордону є супроводження одного з батьків або батьків дружини (чоловіка), які є особами з інвалідністю I чи II групи за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність, а також документів, що підтверджують спільне проживання (їх задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) збігається із задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) їх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або здійснення догляду за своїми батьками чи батьками дружини (чоловіка), що підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), або документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 11.05.2024 для проведення паспортного контролю посадовій особі Державної прикордонної служби України позивач надав: паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 ; паспорт громадянина України для виїзду за кордон батька позивача ОСОБА_3 ; свідоцтво про народження позивача, в якому батьком вказаний ОСОБА_3 ; свідоцтво про шлюб, яке підтверджує зміну прізвища позивача з ОСОБА_4 на ОСОБА_1 ; пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 батька позивача – ОСОБА_3 , в якому зазначено, що він є інвалідом 1 групи за загальним захворюванням; довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААБ № 181340, в якому зазначено, що він є інвалідом 1 групи за загальним захворюванням; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, акт проведення обстеження сім`ї № 36 від 03.01.2024 УСЗН Фортечного району Департаменту соціальної політики Кропивницької міської ради, згідно якого ОСОБА_1 проживає разом із своїм батьком інвалідом І групи – ОСОБА_3 та надає йому соціальні послуги з догляду у вигляді проготування їжі, прибирання житлового приміщення, прання, придбання продуктів харчування, одягу, ліків.
Згідно проаналізованих документів, батько позивача – ОСОБА_3 є особою з інвалідністю I групи за загальним захворюванням, а позивач спільно проживає з батьком здійснюючи догляд за ним.
Отже, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач супроводжував за кордон свого батька інваліда І групи за яким здійснював догляд, а тому у ОСОБА_1 11.05.2024, на момент прийняття оскаржуваного рішення, було наявне право на перетин державного кордону, на підставі абзацу 4 пункту 2-1 Правил № 57.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення про відмову в перетинанні державного кордону України прийняте відповідачем в супереч вимог законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. 
Таким чином, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Згідно ст. 139 КАС України, судові витрати не підлягають розподілу.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 380/12492/24 без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	В. В. Ніколін