СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року                                     м. Харків                        Справа № 922/4757/24  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Медуниця О.Є., суддя  Стойка О.В.
секретар судового засідання Полупан Ю.В.
за участю представників сторін:
позивача — Колодочка Г.В. (поза межами приміщення суду) - довіреність №1 від 02.01.2025. свідоцтво №4209 від 22.03.2019
відповідача —  Бакулін А.С. (в залі суду) - самопредставництво

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест" (вх.№1028Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 02.04.2025
у справі №922/4757/24 (суддя Аюпова Р.М., повний текст рішення підписано 09.04.2025)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест", м.Дніпро
до Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини",  м.Харків, 
про стягнення коштів у розмірі 1.294.937, 09 грн

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ "Євроінвест" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача АТ "Українські енергетичні машини", в якій просить суд:
1) стягнути з АТ «Українські Енергетичні Системи» на користь ТОВ «Євроінвест»  індекс інфляції у розмірі 979.580,39 грн та 3% річних у розмірі 309.387,76 грн, що нараховані на заборгованість, стягнену рішенням Господарського суду Харківської області від 06.10.2020 у справі №922/1841/20;
2) стягнути з АТ «Українські Енергетичні Системи» на користь ТОВ «Євроінвест»  індекс інфляції у розмірі 4.542,51 грн та три проценти річних у розмірі 1.426,43 грн, що нараховані на заборгованість стягнену додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 07.12.2020 у справі №922/1841/20;
3) в порядку ч.2 ст.625 ЦКУ та ч.10 ст.238 ГПКУ зобов`язати орган, що здійснюватиме примусове виконання: - нарахувати відповідачу інфляційні втрати, як це передбачено ч.2 ст.625 ЦКУ, за весь період прострочення оплати боргу, що не був врахований в рішенні суду, починаючи з 15.11.2024, по дату повного погашення боргу, за формулою: Сінф.втрат = Сп х Пс, Де: Сінф.втрат сума інфляційних втрат за період прострочки. Сп - загальна сума грошової заборгованості разом з інфляційними втратами на початок періоду. Пс індекс інфляційного розрахунку за весь період прострочки, розрахунок, якого здійснюється за формулою: Пс = (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x ... (ІІZ : 100) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІz - індекс інфляції за останній місяць прострочення, та стягувати ці інфляційні втрати з відповідача, якщо буде мати місце примусове виконання рішення; Розрахунок інфляційних втрат в позові виконано станом на 15.11.2024; нараховувати відповідачу 3 % річних, як це передбачено ч. 2 ст. 625 ЦКУ, за весь період прострочення оплати боргу, що не був врахований в рішенні суду, починаючи з 04.12.2024, по дату повного погашення боргу, за формулою: Сума санкції = Ск x 3 % (ст.625 ЦКУ) x Д : 365 : 100, де Ск загальна сума грошової заборгованості разом з інфляційними втратами на кінець періоду, Д - кількість днів прострочення, та стягувати даний відсоток з відповідача на користь позивача, якщо буде мати місце примусове виконання рішення. Розрахунок суми 3 % річних в позові виконано станом на 24.12.2024.
стягнути з АТ «Українські Енергетичні Системи» на користь ТОВ «Євроінвест» суму судового збору у розмірі 19.424,06 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 7.000,00 грн.
Позов обґрунтовано з посиланням на порушення відповідачем зобов`язання з оплати заборгованості, що стягнена рішенням Господарського суду Харківської області від 06.10.2020 та додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 07.12.2020 у справі №922/1841/20.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.04.2025 у справі №922/4757/24 у задоволенні позову відмовлено частково. Присуджено до стягнення з АТ "Українські енергетичні машини" на користь ТОВ "Євроінвест" 59.492,82 грн 1% річних; 899.058,25 грн збитків від інфляції; 14.378,27 грн судового збору.
Позивач з вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 02.04.2025 у справі №922/4757/24 в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення яким позовні вимоги задовольни в повному обсязі. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, заявник посилається на те, що на його думку рішення господарського суду у справі №922/4757/24 є незаконним, необґрунтованим, а відповідно і таким, що підлягає скасуванню в силу приписів ч. 1 ст. 277 ГПК України.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- на думку апелянта, суд першої інстанції помилково не врахував, що грошове зобов`язання в стані прострочення є триваючим порушенням, а отже, право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникає щодня з моменту прострочення. Внаслідок цього сума боргу збільшується щоденно, й відповідні нарахування, не сплачені наступного дня, самі стають предметом нових зобов`язань. Посилання на іншу правову позицію, зокрема, постанову ВП ВС від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, апелянт вважає проігнорованим;
- також заявник вказує на те, що додаткове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу має ознаки самостійного грошового зобов`язання. Його невиконання, на переконання апелянта, повинно тягнути за собою відповідальність у формі 3% річних та компенсації інфляційних втрат відповідно до положень ст.625 ЦК України, що суд першої інстанції належним чином не оцінив;
- апелянт заперечує висновок суду про те, що інфляційні втрати та 3% річних не можуть нараховуватися на суму витрат на правову допомогу. Він наполягає, що після набрання чинності відповідним рішенням ці суми також стають грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню, а у разі прострочення — правовому захисту за загальними правилами, включно з нарахуванням штрафних санкцій;
- суд безпідставно відмовив у застосуванні процентної ставки у розмірі 3% річних, яка є мінімально гарантованою законом формою відповідальності за порушення грошового зобов`язання. На його думку, така ставка не може бути відмінена чи змінена за домовленістю сторін, а тим більше — усунута судом при розгляді питання про відповідальність за невиконання судового рішення;
- незгода апелянта також викликана тим, що суд першої інстанції відхилив вимогу про покладення обов`язку на орган, що виконуватиме рішення, нараховувати 3% річних та інфляційні втрати за увесь період прострочки. Така відмова, як вважає скаржник, позбавляє кредитора ефективного способу судового захисту та суперечить принципу процесуальної економії;
- апелянт наполягає, що суд мав надати окремі роз`яснення виконавчому органу щодо застосування норм ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 10 ст. 238 ГПК України. Ігнорування цього аспекту, на думку апелянта, ускладнює повноцінне виконання рішення суду та може спричинити нові порушення прав позивача.
Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2025 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді  Медуниця О.Є., Стойка О.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.05.2025 витребувано матеріали справи №922/4757/24 з Господарського суду Харківської області, які надійшли на адресу апеляційного суду 08.05.2025.
Після усунення недоліків апеляційної скарги ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ТОВ "Євроінвест"; встановлено строк до 02.06.2025 (включно) для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до канцелярії суду разом з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч.2 ст.263 ГПК України; запропоновано учасникам справи до 02.06.2025 (включно) надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копії та доданих до них документів інших учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 ГПК України; призначено справу до розгляду на 04.06.2025. Явку учасників справи визнано не обов`язковою.
03.06.2025  через систему “Електронний суд” від АТ "Українські енергетичні машини"  на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційних скарг, в якому відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач не вбачає підстав для нарахування 3% річних на раніше нараховані суми тих самих річних або інфляційних втрат, оскільки, на його переконання, наведені в апеляційній скарзі приклади судової практики такого висновку не підтверджують. Вважає, що нарахування штрафних санкцій у вигляді інфляційних втрат та 3% річних є допустимим виключно щодо основної суми боргу. Також підтримує позицію суду першої інстанції про те, що витрати на правничу допомогу не підпадають під категорію заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання договірних зобов`язань, і тому на них не можуть нараховуватися вказані види відповідальності.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.06.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 01.07.2025.
25.06.2025 через підсистему “Електронний суд” позивач направив на адресу Східного апеляційного господарського суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує аргументи відповідача та підтримує вимоги своєї апеляційної скарги.
В судовому засіданні 01.07.2025 приймають участь представник позивача — Колодочка Г.В., який підтримав вимоги апеляційної скарги та висловив непогодження із рішенням суду першої інстанції; представник відповідача - Бакулін А.С., який підтримав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Судова колегія зауважує, що в матеріалах справи наявні процесуальні документи сторін, в яких останні висловили свою правову позицію, а також інші документи, необхідні для прийняття обґрунтованого рішення зі спору.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Заслухавши в судовому засіданні доповідь судді-доповідача, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
В провадженні Господарського суду Харківської області перебувала справа №922/1841/20 за позовом ПрАТ "Юнікон" до Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" про стягнення з відповідача суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції, 1% річних та пені за договором №238-16/624-ВК від 13.08.2019 у розмірі 1.699.860,74 грн, з яких: 1.589.004,51 грн - основна заборгованість, 79.450,20 грн - пеня, 6.931,88 грн - 1% річних та 24.474,15 грн - втрат від інфляції.
06.10.2020 рішенням Господарського суду Харківської області у справі №922/1841/20 позов задоволено частково. Стягнуто з ДП "Завод "Електроважмаш" на користь ПрАТ "Юнікон" 1.410.257,22 грн основної заборгованості; 4.611,00 грн пені; 6.599, 47 грн - 1% річних; 21.944,96 грн втрат від інфляції та 21.651,18 грн судового збору.
07.12.2020 додатковим рішенням Господарського суду Харківської області у справі №922/1841/20 присуджено до стягнення з ДП "Завод "Електроважмаш" на користь ПрАТ "Юнікон" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7.200,00 грн.
На виконання вищевказаних рішень суду, Господарським судом Харківської області видано наступні накази:
- Наказ від 06.11.2020 на примусове виконання рішення Господарського суду Харківської області від 06.10.2020 у справі №922/1841/20, на підставі якого Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) було відкрито виконавче провадження №66265943 про стягнення 1.465.063,83 грн;
- Наказ від 29.12.2020 на примусове виконання додаткового рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2020 у справі №922/1841/20 на підставі якого Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) було відкрито виконавче провадження №66265952 про стягнення 7.200, 00 грн.
15.09.2021 ухвалою Господарського суду Харківської області здійснено заміну боржника у виконавчих провадженнях №66265943 та № 66265952 з виконання наказів Господарського суду Харківської області від 06.11.2020 та від 29.12.2020 по справі №922/1841/20 з Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" на його правонаступника - Акціонерне товариство "Завод "Електроважмаш".
10.01.2023 між АТ «Юнікон», ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 23647276 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврінвест», ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 25532809 укладено Договір про відступлення права вимоги.
19.08.2024 ухвалою Господарського суду Харківської області здійснено заміну стягувача у виконавчих провадженнях №66265943 та №66265952, які об`єднані у зведене виконавче провадження №62856266 з виконання наказів Господарського суду Харківської області від 06.11.2020 та від 29.12.2020 у справі №922/1841/20 з Приватного акціонерного товариства "Юнікон" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Євроінвест". Також здійснено заміну боржника у вказаних вище виконавчих провадженнях з Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" на Акціонерне товариство "Українські енергетичні машини" (відповідач).
За твердженням ТОВ “Євроінвест” на даний час рішення та додаткове рішення у справі №922/1841/20 не виконані, водночас грошова сума неповернута, що присуджена до стягнення, знецінюється, а отже з відповідача мають бути стягнуті збитки від інфляції та 3 % річних.
Господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, яким частково задовольнив позовні вимоги, виходив з того, що позивач, як правонаступник первісного кредитора, набув право вимоги за невиконаними судовими рішеннями у справі №922/1841/20, а боржник не виконав свої грошові зобов`язання, що зумовлює застосування відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.
При цьому, судом встановлено, що позивач нараховує 3% річних у період з 06.10.2020 по 24.12.2024 та збитки від інфляції у період з 06.10.2020 по 15.11.2024 на загальну суму, яка підлягає стягненню з відповідача за рішенням суду від 06.10.2020, і включає у наведений розрахунок суму основного боргу, пеню, 1% річних, інфляційні втрати, витрати на сплату судового збору, 3 % річних за період з 07.12.2020 по 24.12.2024 та збитки від інфляції за період з 07.12.2020 по 15.11.2024 за додатковим рішенням від 07.12.2020 у справі № 922/1841/20 на суму 7 200,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, стягнутих з відповідача.
Втім, за висновком суду, на суми пені, річних та інфляційних втрат, які за своєю суттю є мірою відповідальності відповідача перед кредитором, не можуть бути повторно застосовані як санкції у вигляді стягнення 3% річних та втрат від інфляції. Також не можуть бути нараховані на суму витрат на професійну правничу допомогу 3% річних та збитки від інфляції, оскільки вказані суми не є заборгованістю, яка утворилась внаслідок невиконання боржником зобов`язань за договорами.
У зв`язку з цим суд вважав, що правомірним є нарахування річних та інфляційних втрат виключно на суму основного боргу; нарахування 3% річних та збитків від інфляції на встановлену рішенням суду заборгованість до складу якої, окрім основного боргу, входять суми 3% річних, не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.
Здійснивши власний перерахунок заявлених позивачем до стягнення фінансових санкцій з урахуванням висновків про те, що передбачають нарахування інфляційних втрат і річних на суму основного боргу, який у даному випадку становить 1.410.257,22 грн, а не на річні, пеню, інфляційні втрати, витрат щодо судового збору та на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що арифметично правильними є суми: 1% річних у розмірі 59.492,82 грн за період з 06.10.2020 по 24.12.2024 включно; інфляційних втрат у сумі 899.058,25 грн за період з 06.10.2020 по 15.11.2024  включно.
Щодо клопотання відповідача про зменшення річних та інфляційних втрат, судом враховано, що сторони в спірних договорах передбачили менший розмір процентів річних (1%), ніж встановлений положеннями ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України (3%), а тому їх стягнення не призведе до порушення принципів справедливості, розумності та пропорційності.
Щодо вимоги позивача про застосування положень ч.10 ст.238 ГПК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для її застосування, оскільки вважав, що предметом позову у даній справі є стягнення річних та збитків від інфляції, нарахованих за невиконання відповідачем рішення суду у справі №922/1841/20, яким і було стягнуто суму основного боргу, у зв`язку з чим положення ч.10 ст.238 ГПК України в даному випаду застосуванню не підлягають..
Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Сутність спору полягає у вирішенні питання щодо належності та обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, на суму грошового зобов`язання, стягнутого раніше за судовими рішеннями у справі №922/1841/20 (за спором між правопопередниками сторін), за період прострочення до повного виконання відповідного зобов`язання, а також щодо зобов`язання органу примусового виконання здійснити відповідне нарахування компенсаційних сум за формулами, визначеними позивачем, у спосіб, який забезпечує ефективний захист його права.
З 10.01.2023 позивач є новим кредитором для відповідача щодо сплати останнім інфляційних втрат та відсотків річних в зв`язку з невиконанням ним зобов`язань щодо виконання рішень Господарського суду Харківської області.
Проте, позивач не погоджується із відмовою судом першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та просить скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до частини 3 статті 11, частини 1 статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Згідно з приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом вказаної норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.
Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
В силу статей 524, 533, 535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновки з цього питання викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).
Окрім того, в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, за яким положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).
У разі неналежного виконання (прострочення) підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини 2 статті 625 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №420/2411/19.
Як встановлено вище, рішенням Господарського суду Харківської області від 06.10.2020 у справі №922/1841/20 позов задоволено частково. Стягнуто з ДП "Завод "Електроважмаш" на користь ПрАТ "Юнікон" 1.410.257,22 грн основної заборгованості; 4.611,00 грн пені; 6.599, 47 грн - 1% річних; 21.944,96 грн втрат від інфляції та 21.651,18 грн судового збору.
Додатковим рішенням Господарського суду у Харківської області від 07.12.2020 у справі №922/1841/20 стягнуто з ДП "Завод "Електроважмаш" на користь ПрАТ "Юнікон" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7.200,00 грн.
Приписами ч.4 ст.75 Господарського кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Отже, обставини, встановлені у рішенні Господарського суду Харківської області від 06.10.2020 та додатковому рішенні від 07.12.2020 у справі №922/1841/20, мають преюдиціальне значення та повторного доведення не потребують.
Рішення Господарського суду Харківської області від 06.10.2020 у справі №922/1841/20 набрало законної сили 05.11.2020.
Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 07.12.2020 у справі №922/1841/20 набрало законної сили 27.12.2020.
В межах даної справи відповідачем не надано доказів виконання грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного) судовими рішеннями.
Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, навіть після ухвалення судового рішення про стягнення відповідної суми, у боржника продовжує існувати обов`язок компенсувати кредитору втрати, пов`язані із знеціненням грошових коштів у період прострочення, а також сплатити передбачені законом проценти за користування утримуваними коштами.
Правова природа відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України, є компенсаційною і спрямована не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери кредитора, порушеної простроченням.
Такий висновок підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, відповідно до якої позбавлення кредитора права на інфляційні втрати та проценти річних порушує баланс інтересів сторін та суперечить принципам цивільного права.
Крім того, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, наявність судового рішення про стягнення грошових коштів не припиняє існуючого грошового зобов`язання боржника і не позбавляє кредитора права на застосування до нього заходів відповідальності, передбачених статтею 625 ЦК України, до моменту фактичного виконання рішення суду.
Аналогічний підхід викладено у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі №906/1283/16, де зазначено, що кожен місяць прострочення є підставою для нової вимоги про стягнення компенсаційних сум, що підтверджує: прострочення виконання зобов`язання носить триваючий характер, а право на позов про інфляційні втрати та річні проценти виникає постійно, доти, доки порушення не усунуто.
Тож факт набрання судовим рішенням законної сили не є підставою для припинення дії грошового зобов`язання. До моменту повного виконання рішення, кредитор має право вимагати компенсаційних сум у формі інфляційних втрат та процентів річних, якщо таке порушення триває. При цьому, з урахуванням статей 129, 129-1 Конституції України, статей 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковість виконання судового рішення є конституційною засадою судочинства, а прострочення його виконання є підставою для застосування механізмів відповідальності, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.06.2019 у справі №916/190/18 та від 23.01.2018 у справі №906/1283/16 зазначила, що наявність судового рішення не змінює природи зобов`язання і не позбавляє кредитора права на стягнення сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України. Прострочення грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, і за кожен день такого прострочення кредитор має право на відповідні нарахування.
Отже, нарахування інфляційних втрат і відсотків річних після ухвалення судового рішення є правомірним, якщо відповідач не виконав зобов`язання добровільно або в межах виконавчого провадження.
Згідно ч.1, 2 ст.18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Колегія суддів вважає, що вимоги позивача у справі є належним способом захисту свого порушеного права і відповідають нормам матеріального права. Позивач, як новий кредитор відповідача, має право вимоги до боржника щодо стягнення інфляційних втрат та відсотків річних в порядку ст. 625 ЦК України, нарахування яких обумовлено невиконанням відповідачем прийнятого на себе грошового зобов`язання.
В процесі дослідження наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку інфляційних втрат та відсотків річних, колегією суддів встановлено, що позивач, вважаючи порушеними свої права на отримання коштів, які підлягають стягненню за судовими рішеннями, нараховує 3% річних у період з 06.10.2020 по 24.12.2024 та збитки від інфляції у період з 06.10.2020 по 15.11.2024 на загальну суму, яка підлягає стягненню з відповідача за рішенням суду від 06.10.2020, і включає у наведений розрахунок суму основного боргу, + пеню, + 1% річних, + інфляційні втрати, витрати на сплату судового збору, 3% річних за період з 07.12.2020 по 24.12.2024 та збитки від інфляції за період з 07.12.2020 по 15.11.2024. 
Аналогічний розрахунок здійснено позивачем на заборгованість, що виникла у відповідача за додатковим рішенням від 07.12.2020 у справі №922/1841/20 на суму 7.200,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції повністю підтримує висновок суду першої інстанції та підтверджує, що санкції у вигляді 3 % річних і інфляційних втрат не можуть повторно нараховуватися на вже стягнуті суми пені, річних чи інфляційних втрат, оскільки зазначені суми самі є мірою відповідальності боржника; їх подальше обчислення процентів на вже нараховані санкції означало б подвійне стягнення.
Подальше нарахування інфляційних втрат та процентів річних (у розмірі 3%) на вже стягнуті суми інфляційних втрат та процентів річних (а не основну заборгованість), по суті, є нарахуванням компенсації на компенсацію, що не передбачено положеннями ч.2 ст.625 ЦК, яке визначає "легітимною" базою подібних нарахувань виключно суму заборгованості. Вимоги в цій частині не ґрунтуються на положеннях закону, а отже, у позивача відсутнє суб`єктивне право вимагати повторного нарахування таких сум.
Відтак правомірним є лише нарахування річних і інфляційних втрат на суму основного боргу.
Застосування 3% річних та інфляційних втрат до узагальненої заборгованості, в яку вже включено 3% річних, суперечить принципу недопустимості подвійної цивільно-правової відповідальності (п. 48– 50 постанови КГС ВС від 15.11.2019 у справі №905/1753/18).
Таким чином, оскільки грошове зобов`язання виникло до ухвалення рішення по суті й не припинилося після набрання ним законної сили, 3% річних та інфляційні втрати згідно зі ст. 625 ЦК України мають обчислюватися винятково від суми основного боргу до його повного погашення, без урахування вже присуджених пені, річних чи інфляційних втрат. Аналогічну правову позицію викладено в п. 59– 62 зазначеної постанови КГС ВС від 15.11.2019.
Щодо наведеної в апеляційній скарзі позивача практики Верховного Суду, то колегія суддів зауважує, що жодним з наведених позивачем прикладів судової практики не вбачається можливість нарахування річних на суму раніше нарахованих ним річних, а також паралельно нарахованих інфляційних витрат. Інші посилання позивача в обґрунтування своїх аргументів на вибірково підібрані фрази з постанов Верховного Суду, з намаганням представити це як порушення відповідних приписів матеріального чи процесуального права судом першої інстанції, - не спростовують доказової та юридичної неспроможності аргументів Скаржника.
Щодо нарахування позивачем 3% річних на загальну суму заборгованості за судовим рішенням від 06.10.2020, колегія суддів зазначає таке.
Як встановлено судом першої інстанції, у рішенні Господарського суду Харківської області від 06.10.2025 у справі №922/1841/20 порушення строків виконання відповідачем грошових зобов`язань випливає з умов договору №238-16/624-ВК від 13.08.2019, яким встановлено, що у разі порушення відповідачем грошових зобов`язань сторони погодили нарахування 1% річних.
Отже, сторони самостійно погодили, що за порушення строків оплати продукції постачальник має право вимагати не 3%, передбачених імперативною нормою закону, а 1% річних.
Таким чином, сторони у межах договору, укладеного за взаємною згодою, встановили інший розмір відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, що повністю відповідає вимогам частини 2 статті 625 ЦК України. З урахуванням цього, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що розмір процентів, який підлягає нарахуванню на суму заборгованості, має відповідати умовам договору і становити 1% річних, а не 3%.
При цьому, зважаючи на умови договору, колегія суддів вважає, що покладення на відповідача обов`язку сплатити 3% річних, які нараховані на уже стягнуту загальну суму основного боргу та 3% річних, призведе до застосування більшої ставки відсотків річних, ніж та, що передбачена законом (або договором), що є недопустимим в умовах відсутності у матеріалах справи доказів погодження сторонами у договірному порядку іншої (збільшеної) відсоткової ставки.
Враховуючи, що в контексті спірних правовідносин грошовим зобов`язанням є сплата коштів за умовами договору №238-16/624-ВК від 13.08.2019, що підтверджено судовим рішенням, і таке грошове зобов`язання не припинилось після ухвалення рішення у справі №922/1841/20, з відповідача підлягає стягненню відсоток річних у розмірі, який встановлено та погоджено саме умовами договору.
Таким чином, підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що річні мають бути розраховані виходячи із розміру основного боргу — 1.410.257,22 грн, та саме за ставкою 1% (як то передбачено умовами договору). Нарахування зазначених сум на інші елементи заборгованості, такі як пеня, вже нараховані річні, інфляційні втрати, витрати на судовий збір чи правничу допомогу, законом не передбачене. Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано визначив, що арифметично коректними є: сума 1 % річних у розмірі 59.492,82 грн за період з 06.10.2020 по 24.12.2024; сума інфляційних втрат у розмірі 899.058,25 грн за період з 06.10.2020 по 15.11.2024.
Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат і процентів річних за додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 07.12.2020 у справі №922/1841/20, суд апеляційної інстанції зазначає, що цим рішенням було стягнуто судові витрати на правничу допомогу (адвокатські витрати), які не є грошовим зобов`язанням, що виникло з договору, а виникли з додаткового рішення суду, що є первинною підставою для їх одержання в розумінні ст.11 Цивільного кодексу України.
Згідно зі ст.513 ЦК, правонаступництво у зобов`язанні (зокрема, відступлення права вимоги) можливе лише у межах зобов`язань, що виникли із договору. З огляду на те, що вимоги щодо стягнення суми адвокатських витрат виникли з рішення суду, а не з договору №238-16/624-ВК від 13.08.2019, на підставі якого позивач обґрунтовує своє право вимоги відповідно до п.1.2.11 Договору відступлення права вимоги від 10.01.2023, право вимоги на суму, стягнуту додатковим рішенням, не могло перейти до позивача на підставі зазначеного договору.
Колегія апеляційного суду зазначає, що у світлі приписів абз.2 ст.6 ЦК імперативність означених положень матеріального права унеможливлює зміну застосовного регулювання внаслідок укладання та чинності договору про відступлення права вимоги, адже правопопередник позивач не міг внаслідок такого відступлення передати позивачеві прав більше, ніж міг мати сам згідно відповідного принципу приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet". Отже, оскільки сам по собі договір відступлення в силу вказівки ст.511 ЦК не може породжувати у відповідача як не його сторони самостійних обов`язків відносно позивача, тоді як зобов`язання перед правопопередником позивача правопопередника відповідача не передбачали можливості здійснення подальших нарахувань у порядку ч.2 ст.625 ЦК, остільки згідно ч.2 ст.14 цього Кодексу відповідач не може бути примушений (у тому числі і в судовому порядку) до виконання відсутнього обов`язку.
Щодо позовних вимог про нарахування інфляційних втрат та 3% річних до повного погашення боргу в порядку 10 ст. 238 ГПК, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для її застосування. За приписами даної статті суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Разом з цим, предметом позову у даній справі є стягнення річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання відповідачем рішення суду у справі №922/1841/20, яким і було стягнуто суму основного боргу, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для застосування положень ч.10 ст.238 ГПК України в даному випаду. При цьому, за вищевказаною нормою права передбачається нарахування відсотків або пені, а не інфляційних втрат.
Таким чином, відмова у цій частині позову є правомірною, законною та обґрунтованою.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест" не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 02.04.2025 у справі №922/4757/24, яке відповідає вимогам ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, п.1, ч.1 ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроінвест" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 02.04.2025 у справі №922/4757/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України

Повна постанова складена 02.07.2025.

Головуючий суддя                                                                    О.А. Істоміна

Суддя                                                                                          О.Є. Медуниця  

Суддя                                                                                          О.В. Стойка