ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                                                        
23 червня 2025 року
м. Київ
справа № 521/19376/23
провадження № 61-16787св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Білоконь О. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», приватний нотаріус Головкіна Яна Вікторівна, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Шуляченко Микола Борисович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси в складі судді Плавич І. В. від  14  листопада 2023 року, постанову Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів: Назарової М. В., Кострицького В. В., Лозко Ю. П. від 29 жовтня 2024 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 11 березня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс»), приватного нотаріуса Головкіної Я. В., приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шуляченка М. Б. (далі - приватний виконавець Шуляченко М. Б.) про визнання виконавчого напису недійсним, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що через мережу інтернет він неодноразово укладав з Товариством з обмеженою відповідальністю «СС ЛОУН» (далі - ТОВ «СС ЛОУН») кредитні договори, зобов`язання за якими виконував належним чином.
Заборгованість за останнім таким договором, укладеним від 14 березня 2018 року № 220575 А на суму 1 500 грн, він не оплатив з огляду на положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», яким внесено зміни до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
28 березня 2018 року він звернувся до директора ТОВ «СС ЛОУН» з проханням провести перерахунок заборгованості. В подальшому отримав відповідь від ТОВ «СС ЛОУН», на яку було ініційовано лист з наданням необхідних документів від 07 травня 2018 року. Після зазначеного листа було отримано лист з необхідністю надати відповідні документи, які надав у листі від 13 червня 2018 року.
В подальшому відбулося так, що за договорами № 193425-А від 06 лютого 2018 року, № 195881-А від 09 лютого 2018 року, № 207075-А від 24 лютого 2018 року, укладеними з ТОВ «СС ЛОУН», переплачені відсотки йому повернули, а за договором № 220575 А від 14 березня 2018 року проігнорували, і в цей же час відступили право вимоги заборгованості Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» (далі - ТОВ «Фінфорс»).
Лист про право відступлення боргу за кредитним договором від ТОВ «СС ЛОУН» та ТОВ «Фінфорс», яке відбулося 28 грудня 2020 року, позивач отримав в кінці березня - на початку травня 2021 року.
Позивач визнав розмір грошового зобов`язання лише у сумі 1 700 грн.
14 липня 2021 року позивач отримав повідомлення про відкриття 09 липня 2021 року приватним виконавцем Шуляченком М. Б. виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо утримання з нього 2 700 грн відповідно до виконавчого напису від 01 квітня 2021 року № 68151, вчиненого приватним нотаріусом Головкіною Я. В., за зверненням ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» за кредитним договором від 14 березня 2018 року № 220575-А. 
Разом з постановою про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 09 липня 2021 року було прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. Також приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника від 10 серпня 2021 року та постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 11 серпня 2021 року. 
Після отримання 15 липня 2021 року постанови про відкриття зазначеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 він звернувся до приватного виконавця Шуляченка М. Б. щодо вжиття заходів про закриття даного виконавчого провадження, посилаючись на те, що він є військовослужбовцем з 2002 року і що на нього розповсюджується дія пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того вказував, що наказом Міністерства юстиції України від 19 квітня 2021 року № 1424/5 відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату від 05 квітня 2021 року № 3 свідоцтво про право зайняття нотаріальною діяльністю Головкіної Я. В. анульовано. Приватний виконавець жодних дій не вчинив та запропонував звернутися до суду.
Аналогічні відомості він також надав ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», за погодженням з яким 14 червня 2022 року сплатив кредитну заборгованість, але довідку про закриття кредиту не отримав.
Вважає, що бездіяльність ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» нанесло та наносить йому моральної шкоди, як і бездіяльність приватного виконавця Шуляченка М. Б.
06 вересня 2023 року з його грошового забезпечення було утримано 3 489 грн на підставі постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, яка надійшла до військової частини.
08 вересня 2023 року на його картковий рахунок, відкритий в банку «Монобанк», відбулося надходження коштів у розмірі 2 700 грн із зазначенням «Повернення надмірно стягнених коштів, ОСОБА_1 , зг. в/д № 68151 від 01 квітня 2021 року».
Вважає, що з нього незаконно було стягнуто суми, які відповідно до статті 22 ЦК України є збитками, а саме:
- 2 700 грн, які йому були повернуті;
- 270 грн, як сума основної винагороди приватного виконавця;
- 369 грн, як мінімальні витрати виконавчого провадження;
- 150 грн, як сума незрозуміло чому була утримана.
Вважає, що спричинення зазначених збитків свідчить також про заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив:
- визнати виконавчий напис від 01 квітня 2021 року № 68151, вчинений приватним нотаріусом Головкіною Я. В., недійсним; 
- визнати виконавче провадження № НОМЕР_1, розпочате приватним виконавцем Шуляченком М. Б., незаконним;
- зобов`язати ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» відшкодувати йому моральну шкоду у розмірі 10 000 грн;
- зобов`язати приватного виконавця Шуляченка М. Б. повернути незаконно утриманні з нього кошти у розмірі 789 грн;
- зобов`язати приватного виконавця Шуляченка М. Б. відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 348 900 грн;
- змінити загальну ціну позову з 43 390 грн на 359 689 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від  29 жовтня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано виконавчий напис від 01 квітня 2021 року № 68151, вчинений приватним нотаріусом Головкіною Я. В., таким, що не підлягає виконанню. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що у зв`язку з визнанням у судовому порядку постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», незаконною та нечинною в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», після 22 лютого 2017 року нотаріуси позбавлені права вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості за кредитними договорами, які не є нотаріально посвідченими. Судом встановлено, що кредитний договір між позивачем та ТОВ «СС ЛОУН» не був нотаріально посвідченим, оспорюваний виконавчий напис вчинено 01 квітня 2021 року, що свідчить про незаконність його вчинення. Огляду на це, позов в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - є обґрунтованим.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог про визнаннявиконавчого провадження № НОМЕР_1 незаконним, суди виходили з того, що постановою приватного виконавця Шуляченка М. Б. від 08 вересня 2023 року зазначене виконавче провадження закінчено. 
Відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суди дійшли висновку про недоведеність належними доказами спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає в приниженні його честі та гідності як людини.
Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця Шуляченка М. Б. витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 000 грн.
Додаткову постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що у відзиві на апеляційну скаргу позивача, представником приватного виконавця Шуляченка М. Б. заявлено про наявність понесених витрат на правову допомогу. Після прийняття апеляційним судом постанови про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, представником відповідача подано заяву про ухвалення додаткового рішення та докази їх понесення, які надані з дотриманням вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України. 
З урахуванням обсягу фактично наданих адвокатом послуг та відсутності заяви позивача про зменшення витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходив з наявності підстав для стягнення з  ОСОБА_1 на користь приватного виконавця Шуляченка М. Б. витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з апеляційним розглядом справи, у розмірі 16 000 грн.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
16 грудня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від  29 жовтня 2024 року, а 06 квітня 2025 року - касаційну скаргу на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 11 березня 2025 року.
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від  29  жовтня 2024 року, витребувано справу із суду першої інстанції, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 7 472,78 грн до закінчення касаційного розгляду справи.
16 квітня 2025 року матеріали цивільної справи № 521/19376/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2025 року прийнято до провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 11 березня 2025 року.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала касаційні скарги
Підставою касаційного оскарження заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від  29 жовтня 2024 року заявник зазначає застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Підставою касаційного оскарження додаткової постанови Одеського апеляційного суду від 11 березня 2025 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, судове рішення оскаржує з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційні скарги мотивовані тим, що звернення стягнення на заробітну плату боржника, здійснене 26 липня 2023 року на підставі виконавчого напису нотаріуса, який не мав повноважень на вчинення такого напису, вказує на незаконне утримання грошових коштів, та має наслідком повернення стягнутих коштів та відшкодування моральної шкоди.
Суд першої інстанції помилково зазначив приватного нотаріуса Головкіну Я. В. та приватного виконавця Шуляченка М. Б. третіми особами, оскільки в позовній заяві вони мають процесуальний статус відповідачів.
Приватний виконавець проігнорував наявність відомостей, наданих позивачем, про анулювання Головкіній Я. В. свідоцтва про право зайняття нотаріальною діяльністю.
Звертаючись до апеляційною суду з клопотанням про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, приватним виконавцем Шуляченком М. Б. зазначено неправильні реквізити судової справи та не надано розрахунків та доказів понесення витрат.
Суд апеляційної інстанції порушив вимоги статті 246 ЦПК України, оскільки з моменту прийняття постанови по суті до вирішення питання про судові витрати сплинуло більш ніж 20 днів, встановлених частиною другою вказаної статті.
Адвокатом не надано детальний розрахунок витрат на правничу допомогу.
Відзиви на касаційну скаргу від відповідачів до суду не надходили
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
ОСОБА_1 неодноразово укладав з ТОВ «СС ЛОУН» кредитні договори з метою отримання позики, зокрема, договір № 193425-А від 06 лютого 2018 року на суму 400 грн, договір № 195881-А від 09 лютого 2018 року - 400 грн; договір № 207075-А від 24 лютого 2018 року - 1 000 грн, договір № 220575-А від 14 березня 2018 року - 1 500 грн.
28 грудня 2020 року ТОВ «СС ЛОУН» відступило на користь ТОВ «Фінфорс», яке у свою чергу відступило на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», право вимоги за кредитним договором № 220575-А від 14 березня 2018 року.
01 квітня 2021 року приватним нотаріусом Головкіною Я. В. на підставі звернення ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було вчинено виконавчий напис № 68151 по утриманню з ОСОБА_1 2 700 грн за кредитним договором від 14 березня 2018 року № 220575-А, який було укладено з ТОВ «СС ЛОУН».
Наказом Міністерства юстиції України від 19 квітня 2021 року № 1424/5, відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату від 05 квітня 2021 року № 3 свідоцтво про право зайняття нотаріальною діяльністю Головкіної Я. В. анульовано.
Наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 21 квітня 2021 року № 451/6 нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Головкіної Я. В. припинена з 21 квітня 2021 року.
На підставі вчиненого виконавчого напису № 68151 від 01 квітня 2021 року приватним виконавцем Шуляченком М. Б. 09 липня 2021 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 та здійснювались виконавчі дії.
Так, 09 липня 2021 року приватним виконавцем Шуляченком М. Б. було прийнято постанови про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. 
10 серпня 2021 року приватним виконавцем Шуляченком М. Б. винесено постанову про арешт коштів боржника.
11 серпня 2021 року приватним виконавцем Шуляченком М. Б. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
08 вересня 2023 року виконавче провадження № НОМЕР_1 завершено.
Також 08 вересня 2023 року на картковий рахунок  ОСОБА_1 , відкритий в банку «Монобанк», відбулося надходження коштів у розмірі 2 700 грн із зазначенням «Повернення надмірно стягнених коштів, ОСОБА_1 , зг. в/д № 68151 від 01 квітня 2021 року».
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
За змістом касаційних скарг заочне рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не оскаржуються, тому в силу положень вищенаведеної частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядаються.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що в іншій частині рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду, а також додаткова постанова апеляційного суду, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Передумовою звернення суду з позовом у цій справі, позивачем зазначено порушення прав його прав незаконними діями приватного нотаріуса (вчинення виконавчого напису), приватного виконавця (вчинення виконавчих дій), якими йому завдано втрат майнового та немайнового характеру.
Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша, третя статті 22 ЦК України).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Аналіз положень статті 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
За змістом статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.
За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до державного бюджету України.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.
У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
У частині першій статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.
Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження
№ 14-515цс19, пункт 26).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що на підставі виконавчого напису № 68151 від 01 квітня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Головкіною Я. В. на підставі звернення ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», приватним виконавцем Шуляченком М. Б. 09 липня 2021 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо стягнення з ОСОБА_1 2 700 грн за кредитним договором від 14 березня 2018 року № 220575-А, який було укладено з ТОВ «СС ЛОУН», та здійснювалися певні виконавчі дії.
Разом з постановою про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 09 липня 2021 року було прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження. Також приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника від 10 серпня 2021 року та постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 11 серпня 2021 року.
Станом на 08 вересня 2023 року вказане виконавче провадження закінчено.
Незаконність виконавчого напису приватного нотаріуса № 68151 від 01 квітня 2021 року встановлено лише у межах вирішення цього позову, який позивачем пред`явлено до суду у серпні 2023 року.
Отже, як на момент відкриття виконавчого провадження, так і до його завершення, рішення на підставі виконавчого напису нотаріуса було чинним, а тому відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягало примусовому виконанню.
Стягнення з позивача на користь ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» кредитної заборгованості та виконавчого збору пов`язані зі здійсненням приватним виконавцем примусового виконання чинного виконавчого документа.
Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження».
Визнання вказаного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, після завершення виконавчого провадження, не вказує на незаконність дій приватного виконавця, як щодо відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим документом зі стягненням з боржника виконавчого збору, так і щодо звернення стягнення на майно боржника, яке полягає, зокрема в його арешті та вилученні (списанні коштів з рахунків).
Матеріали справи не містять відомостей про оскарження позивачем у передбаченому законом порядку будь-яких дій чи бездіяльності державного виконавця під час виконавчого провадження № НОМЕР_1, зокрема постанов про відкриття виконавчого провадження та інших дій виконавця, які є належним способом захисту прав боржника у виконавчому провадженні відповідно до статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»та статті 447 ЦПК України.
За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання виконавчого провадження № НОМЕР_1 незаконним та для зобов`язання приватного виконавця Шуляченка М. Б. у межах переглядуваної справи повернути утриманні з позивача кошти у розмірі 789 грн, які складаються, зокрема із основної винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження.
Також у справі, що переглядається, позивач не довів, а суди попередніх інстанцій не установили наявності складових цивільно-правової відповідальності як підставу для виникнення у приватного виконавця Шуляченка М. Б. та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язання з компенсації моральної шкоди, зокрема: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
В основу позову ОСОБА_1 покладено, зокрема, незаконність вчиненого виконавчого напису приватного нотаріуса Головкіної Я. В., свідоцтво про право зайняття нотаріальною діяльністю якої анульовано.
При цьому вимогу про відшкодування моральної шкоди, пов`язану з незаконністю вчинення виконавчого напису, до приватного нотаріуса Головкіної Я. В. позивач не пред`явив.
В чому саме у визначених межами чинного законодавства полягає бездіяльність ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та приватного виконавця Шуляченка М. Б., що б спричинило понесення позивачем втрат немайнового характеру, - останній суду не пояснив.
Таким чином, відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, пред`явлених до приватного виконавця Шуляченка М. Б. та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», суди дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність належними доказами спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає в приниженні його честі та гідності як людини.
Верховний Суд відхиляє відповідні доводи позивача, які ґрунтуються лише на незаконності звернення стягнення на заробітну плату боржника на підставі виконавчого напису нотаріуса, який не мав повноважень на вчинення такого напису, що, на думку позивача, є підставою для повернення саме приватним виконавцем стягнутих коштів та відшкодування ним разом зі стягувачем у виконавчому провадженні моральної шкоди, - як безпідставні, оскільки суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку передумовам щодо виникнення у відповідачів цивільно-правової відповідальності у межах пред`явлених до них вимог.
Доводи позивача зводяться до встановлення протилежних зазначеним у цій справі обставинам шляхом переоцінки доказів у справі, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).
Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку поданим учасниками справи доказам та зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання виконавчого провадження № НОМЕР_1 незаконним, зобов`язання ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та приватного виконавця Шуляченка М. Б. відшкодувати йому моральну шкоду та зобов`язати приватного виконавця Шуляченка М. Б. повернути незаконно утриманні з нього кошти.
Порушень судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які б указували на наявність обов`язкових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України, не встановлено.
Щодо оцінки доводів касаційної скарги в частині вирішення апеляційним судом питання витрат на правову допомогу Верховний Суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 3 частини першою статті 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої
статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції приватним виконавцем Шуляченком М. Б. надано копію договору № 70 про надання правової допомоги від 29 квітня 2024 року, укладеного з адвокатом Лапіним К. А., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 004723 від 22 березня 2022 року, ордер серії ВН № 1359737 на надання адвокатом Лапіним К. А. правничої (правової) допомоги приватному виконавцю Шуляченка М. Б., акт виконаних робіт до договору № 70 від 29 квітня 2024 року про надання правової допомоги від 30 жовтня 2024 року із детальним описом таких послуг (надання первинних юридичних консультацій, вивчення, аналіз та дослідження документів наданих клієнтом, складання процесуальних документів у справі, участь у судових засіданнях), квитанцію до прибуткового касового ордеру № 1/70 від 30 жовтня 2024 року про сплату 20 000 грн. 
До заяви про ухвалення додаткового рішення заявник долучив квитанцію про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС № 1972543, відповідно до якої 31 жовтня 2024 року до електронного кабінету Іванова Т. С. доставлено заяву про ухвалення додаткового рішення, разом з додатками.
Проте, від позивача як заперечень на заяву про ухвалення додаткового рішення, так і клопотання про неспівмірність заявлених до стягнення витрат не надходило.
З огляду на зазначене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про доведеність приватним виконавцем Шуляченком М. Б. понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 16 000 грн та їх співмірність зі складністю справи та виконаним адвокатом обсягу роботам, часу, виплаченого гонорару. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано стягнув з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у вказаному останнім розмірі, враховуючи при цьому, що позивачем пред`явлено до нього вимоги у розмірі 349 689 грн.
З огляду на це, посилання у касаційних скаргах на те, що представником відповідача не надано детальний розрахунок витрат на правничу допомогу, - помилкові та спростовуються вищевикладеним.
Щодо порушення апеляційним судом вимог статті 246 ЦПК України колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої указаної статті для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Постанову про залишення без змін рішення суду першої інстанції апеляційним судом прийнято 29 жовтня 2024 року.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача представником приватного виконавця Шуляченка М. Б. заявлено про наявність понесених витрат на правову допомогу. 
Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що після прийняття апеляційним судом постанови про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, представником відповідача 31 жовтня 2024 року подано заяву про ухвалення додаткового рішення та докази їх понесення, тобто з дотриманням вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України.
Питання про судові витрати вирішено апеляційним судом 11 березня 2025 року, тобто поза межами строку, встановленого частиною другою статті 246 ЦПК України.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 752/1962/22 (провадження № 61-15716св23) зазначено, що як в доктрині, так і практиці касаційного суду, звертається увага на існування службових строків: (а) процесуальні дії суду та учасників судового процесу мають здійснюватися лише в рамках відповідних стадій судочинства, у послідовності та в межах певного часу, зокрема визначених процесуальних строків для учасників справи та строків судової діяльності, встановлених законом для суду (службові строки) (див. постанову Верховного Суду від 13 серпня 2020 року в справі № 178/14/20 (провадження № 61-9921св20)); (б) строки судової діяльності (службові строки) відрізняються від процесуальних строків за своєю сутністю. Вони не впливають на реалізацію суб`єктивних процесуальних прав сторонами, іншими особами, які беруть участь у справі. Пропущення службового строку не знімає із суду обов`язку вчинити процесуальну дію або комплекс процесуальних дій. 
На відміну від процесуальних строків, установлених законом, службові строки можуть бути подовжені.
Недотримання судом апеляційної інстанції положень частини другої статті 246 ЦПК України щодо службового строку під час ухвалення додаткового судового рішення не вплинуло на правильність вирішення цим судом питання про судові витратиза заявою представника відповідача, поданою з дотриманням процесуального строку згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
За таких обставин, вказане порушення апеляційним судом норм процесуального права не є підставою для скасування додаткової постанови Одеського апеляційного суду від 11 березня 2025 року.
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча  пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну  відповідь  на  кожний  аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
В межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржувані рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з пунктом в) частини четвертої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2025 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору у розмірі 7 472,78 грн до закінчення касаційного розгляду справи, то судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню з позивача на користь держави.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від  14  листопада 2023 року, постанову Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 11 березня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 7 472,78 грн.
Судовий збір за подання касаційної скарги до Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102, код ЄДРПОУ: 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA288999980313151207000026007, ККДБ: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара