ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року 
м. Київ

cправа №  914/1875/16(914/345/24) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Жукова С.В. - головуючого, Огородніка К.М., Пєскова В.Г
за участі секретаря судового засідання - Купрейчук С.П.

за участю представників: 
відповідно до протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2024
(Суддя - Цікало А.І.)
та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025
(Колегія суддів у складі: Панова І.Ю. - головуючий, Зварич О.В., Малех І.Б.)

у справі № 914/1875/16(914/345/24)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман"
до  ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 ,
про витребування нерухомого майна
в межах справи №914/1875/16
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман"

ВСТАНОВИВ:

1. В провадженні Господарського суду Львівської області знаходиться справа №914/1875/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман". Справа перебуває на стадії ліквідації банкрута, введеної постановою Господарського суду Львівської області від 28.07.2016 р.
2. 06.02.2024 р. на розгляд Господарського суду Львівської області за вх. № 382 від Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман" в особі ліквідатора Солдаткіна І.В. надійшла позовна заява до ОСОБА_1 про витребування у ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман" трьох об`єктів нерухомого майна.
3. Позов обґрунтовано тим, що спірне нерухоме майно, яке належало позивачу, вибуло із володіння останнього на підставі аукціону від 01.12.2017 р. із продажу майна банкрута, проведеного в межах справи № 914/1875/16 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман". За результатами проведення аукціону від 01.12.2017 р. із продажу майна банкрута (Лот № 1), 01.12.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Гетьман" та переможцем аукціону - ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О. І., зареєстрований в реєстрі за № 6269. Результати вказаного аукціону та договір купівлі-продажу, укладений за результатами такого аукціону, визнано недійсними постановою Верховного Суду від 05.07.2023 р. у справі № 914/1875/16. Відтак, у позивача виникла необхідність витребувати своє нерухоме майно від останнього набувача. Позовна заява мотивована тим, що спірне майно вибуло з володіння поза волею власника майна ТОВ Фірма « Гетьман», в результаті протиправних дій попереднього ліквідатора боржника, а відтак таке майно підлягає витребуванню на користь банкрута, в порядку ст.ст.387, 388 ЦК України.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
4. Рішенням Господарського суду Львівської області від 04.10.2024 у справі №914/1875/16(914/345/24) задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман" до ОСОБА_1 про витребування нерухомого майна. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман" наступне нерухоме майно:
- нежитлові приміщення, загальною площею 53,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОРМ 90572546101;
- нежитлове приміщення, загальною площею 22,4 кв.м. (нежитлові приміщення позначені номерами 7-1, 7-2, 7-3, 7-4, 7-5, розташовані на першому поверсі будинку), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОРМ 32271946101;
- нежитлове приміщення, загальною площею 50,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; РНОРМ 31085246101.
5. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 залишено без змін рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2024 у справі №914/1875/16 (914/345/24).
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
6. До Верховного Суду від ОСОБА_1 (далі в тексті - Скаржник) надійшла касаційна скарга у якій Скаржник просить суд скасувати вказані судові рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
7. В обґрунтування підстав для задоволення касаційної скарги Скаржник наводить наступні доводи:
Західний апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові застосував норму права, а саме ст. 41 Конституції України, ст. 388 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у таких постановах Верховного Суду:
1) постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19, постанові Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №Б-50/274-10, постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 18.02.2021 у справі № 14/5026/1020/2011, в постанові Верховного Суду від 23.05.2023 у справі 44/227-б (910/14676/21), постанові Верховного Суду від 09.03.2023 у справі №908/3077/21, постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 922/2435/13 (добросовісний набувач, який відплатно придбав майно у процедурі банкрутства, не може бути позбавлений цього майна за критерієм вибуття цього майна з володіння за волею чи поза волею боржника. 
Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України);
2) в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі №925/1351/19, від 21.09.2022 у справі №908/976/19, постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі 199/7375/16-ц, в постанові від 20.05.2020 у справі №199/8047/16-ц (конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар);
3) в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 22.05.2024 у справі №924/408/21(924/287/23) (вибуття майна з володіння власника (або особи, якій він передав майно у володіння) на підставі правочину, який у подальшому визнано недійсним, можна вважати таким, що відбулось не з їхньої волі в розумінні пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, у тому разі, коли недійсність зазначеного правочину зумовлена впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною та/або іншими конкретними обставинами, які свідчать про відсутність дійсної волі власника на відчуження відповідного майна. 
Без встановлення наведених конкретних обставин щодо вчинення правочину з відповідними вадами волі самий лише факт визнання недійсним такого фраудаторного правочину не є достатньою підставою для висновку про вибуття відчуженого за ним майна не з волі власника або особи, якій він передав майно у володіння, в розумінні зазначеної норми цивільного законодавства);
4) в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29.05.2024 у справі у справі №910/5808/20, постанові Верховного Суду від 21.07.2020 у справі №5011-15/2551-2012 (одним з критеріїв для відмови суду у втручанні у мирне володіння добросовісним набувачем спірним майном є темпоральний критерій, за яким особа, яка добросовісно набула право власності на майно та володіла цим майном тривалий час, не може бути позбавлена права власності на таке майно);
5) постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі № Б-39/187-08 (у разі порушення прав банкрута та його кредиторів вчиненням продажу спірної нерухомості, поновлення такого порушеного права в цьому випадку (за встановлених судами обставин) може відбуватись іншим шляхом, зокрема, покладенням відповідальності на особу, яка допустила відповідні порушення, а не покладенням надмірного тягаря відповідальності на іншу особу, яка є добросовісним набувачем квартири);
6) в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі№910/2592/19; в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15 щодо обов`язку банкрута позачергово повернути кошти з ліквідаційного рахунку покупцеві майна;
7) в постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №910/12727/16 (наслідки повторного продажу майна не гарантують його реалізації за ціною, за якою набувач придбав майно у спірному випадку, та порушують баланс інтересів кредиторів, боржника і набувача майна);
8) постанові Верховного Суду від 20.03.2024 у справі №134/154/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 (неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин);
9) в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №761/17142/15-ц (у разі задоволення позовної вимоги про витребування майна, суд має з`ясувати, чи зроблені поліпшення нерухомості можуть бути відокремлені без пошкодження речі, у якому розмірі підлягає відшкодуванню вартість, здійсненого відповідачем поліпшення квартири);
10) у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 18.02.2021 у справі 14/5026/1020/2011, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц (для правильного вирішення спору суду слід з`ясувати та перевірити передусім правові підстави, відповідно до яких виникло та існує речове право на майно у позивача. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством;
11) у постанові Верховного Суду від 26.09.2023 у справі№910/10699/21 (відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Також Скаржник як на підставу касаційного оскарження посилається на п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України та зазначає про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування ст. 41, ст. 61 Конституції України, ст. 12, ст. 25 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 22, ст. ст. 216, ст. 388, ст. 1166 ЦК України щодо механізму захисту прав добросовісних набувачів майна, банкрута, кредиторів, інших учасників справи про банкрутство від помилки або незаконних дій ліквідатора/ інших осіб під час організації та проведення аукціону з продажу майна банкрута.
Також, підставою касаційного оскарження є п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме:
1) прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки кредитора в основній справі №914/1875/16 про банкрутство ТОВ "ФІРМА "ГЕТЬМАН" Югана І.О. та переможця аукціону з продажу майна банкрута Жука Р.Є., які не були залучені до участі у справі;
2) суди першої та апеляційної інстанції не дослідили зібрані у справі докази, в тому числі висновок експерта № 6649/24-35 від 11.06.2024 у господарській справі №914/1875/16 (914/345/24);
3) суд першої інстанції під час прийняття рішення від 17.10.2024 не досліджував безпосередньо докази, наявні в матеріалах справи, оскільки розпочав засідання по суті із стадії судових дебат, що свідчить про відмову в доступі до правосуддя;
4) суди першої та апеляційної інстанції не з`ясували чи можуть бути зроблені відповідачем поліпшення нерухомості бути відокремленими без пошкодження речі, у якому розмірі підлягає відшкодуванню вартість, здійсненого відповідачем поліпшення.
Скаржник вказує, що під час розгляду справи № 914/1875/16(914/345/24) Західним апеляційним господарським судом порушено норми процесуального права, зокрема: ст. 2, ст. 7, ст. 11, ст. 236. ст. 237, ст. 238 ГПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, порушено принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом, принцип верховенства права.
Відзиви
8. Від ТОВ Фірма "Гетьман" надійшов відзив на касаційну скаргу у якому наводяться аргументи щодо відмови у повному обсязі у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 на Постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 та Рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2024 у справі № 914/1875/16(914/345/24).
Інші заяви та клопотання
9. Від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення у яких наводиться відповідь на відзив ТОВ Фірма "Гетьман" на касаційну скаргу.
Розгляд касаційної скарги  Верховним Судом
10. Заслухавши у відкритому судовому засіданні доповідь судді доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін  виходячи з наступного.
11.  Відповідно до приписів ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
12. Суди попередніх інстанцій встановили наступні фактичні обставини справи:
За результатами проведення аукціону від 01.12.2017 р. із продажу майна банкрута (Лот № 1), 01.12.2017 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Гетьман" та переможцем аукціону - ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О. І., зареєстрований в реєстрі за № 6269.
В подальшому, частина майна, яке було предметом договору купівлі-продажу від 01.12.2017 р. реєстраційний № 6269, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Гетьман" та ОСОБА_3 за результатами проведеного аукціону від 01.12.2017 р. із продажу майна банкрута (Лот № 1), вибуло із володіння ОСОБА_3 та станом на час розгляду справи перебуває у власності ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме:
- на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О. І., зареєстрованого за № 6411, до ОСОБА_1 перейшло право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 53,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , РНОРМ 90572546101;
- на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О. І., зареєстрованого за № 6403, до ОСОБА_1 перейшло право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 22,4 кв.м. (нежитлові приміщення позначені номерами 7-1, 7-2, 7-3, 7-4, 7-5, розташовані на першому поверсі будинку), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , РНОРМ 32271946101;
- на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стефанюк О. І., зареєстрованого за № 6405, до ОСОБА_1 перейшло право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 50,2 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , РНОРМ 31085246101.
Постановою Верховного Суду від 05.07.2023 р. у справі № 914/1875/16 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро" задоволено частково. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.12.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.02.2023 у справі №914/1875/16 в частині відмови у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" (у подальшому заміненого на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро") про визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман" та заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро" про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного за результатами аукціону з продажу майна банкрута - скасовано.
Прийнято в цій частині нове рішення, яким вимоги заяв Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Кантієро" задоволено. Визнано недійсними результати аукціону з продажу майна Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман", який відбувся 01.12.2017. Визнано недійсним договір купівлі-продажу б/н, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман" та ОСОБА_3 за результатами проведення аукціону від 01.12.2017 із продажу майна банкрута (лот № 1). У решті ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.12.2021 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 09.02.2023 у справі № 914/1875/16 залишено без змін.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.11.2016 у справі, серед іншого, затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ фірми "Гетьман"; вимоги АТ "Банк "Київська Русь" на суму 229 111 141,94 грн окремо внесено до реєстру вимог кредиторів ТОВ фірми "Гетьман" як такі, що забезпечені заставою майна боржника та підлягають погашенню за рахунок майна, що є предметом застави у позачерговому порядку.
У заставі (іпотеці) АТ "Банк "Київська Русь" перебувало нерухоме майно ТОВ фірми "Гетьман", а саме:
- нежитлове приміщення загальною площею 54,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103179046227) за адресою: Львівська обл., Жовківський р-н, м. Рава-Руська, вул. Грушевського, 36, приміщення 5;
- нежитлові приміщення 1-го поверху загальною площею 86,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18665046101) за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 212;
- нежитлові приміщення загальною площею 290,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 30580646101) за адресою: м. Львів, вул. Миколайчука, 22;
- нежитлові приміщення 1-го поверху загальною площею 113,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 17191446101) за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 76;
- нежитлові приміщення 54-1 - 54-21, приміщення підвалу ХVІІІ-ХХІІ, загальною площею 369,8 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 17439446101) за адресою: м. Львів, вул. Зубрівська, 7а;
- нежитлові приміщення загальною площею 77,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31073046101) за адресою: м. Львів, вул. Паращука, 3;
- нежитлове приміщення, загальною площею 90,2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 17773246101) за адресою: м. Львів, вул. Пекарська, 2, кв. 2а;
- нежитлові приміщення загальною площею 53,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 90572546101) за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 96;
- нежитлові приміщення загальною площею 88,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 17214946101) за адресою: м. Львів, вул. Б. Хмельницького, 173;
- нежитлове приміщення загальною площею 22,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 32271946101) за адресою: м. Львів, вул. Б. Хмельницького, 273;
- нежитлове приміщення загальною площею 50,2 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31085246101) за адресою: м. Львів, вул. Б. Хмельницького, 273;
- нежитлові приміщення загальною площею 119,7 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18426046101) за адресою: м. Львів, вул. Медової Печери, 38;
- земельна ділянка, кадастровий номер 4624588300:02:000:0102, загальною площею 1 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120858446245), за адресою: Львівська обл., Сколівський р-н, Тухольківська сільська рада, урочище Стаї, а також рухоме майно, згідно з переліком до Договору застави № 235/КL-13 (ОЗ) від 31.10.2013 та товари в обороті (лікарські засоби згідно переліків) у відповідності до Договору застави товарів в обороті № 229/КL-13 (ТО) від 19.08.2013 (з подальшими змінами та доповненнями), Договору застави товарів в обороті № 229/КL-13 (ТО-2) від 28.01.2014 (з подальшими змінами та доповненнями), Договору застави товарів в обороті № 229/КL-13 (ТО-3) від 28.02.2014 (з подальшими змінами та доповненнями) та Договору застави № 236/КL-13 (ТО) від 29.09.2014.
13. Згідно частини першої статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
14. Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
15. Відповідно до частини першої статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
16. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду (постанови від 09.08.2018 у справі № 927/876/17, від 11.09.2018 у справі № 910/9555/16 та ін.) власник має право витребувати своє майно в усіх випадках від особи, яка заволоділа ним незаконно, без відповідної правової підстави (стаття 387 Цивільного кодексу України) та від особи, яка набула його безвідплатно в особи, яка не мала право його відчужувати (частина третя статті 388 Цивільного кодексу України).
17. Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини першої статті 338 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).
18. У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 338 Цивільного кодексу України.
19. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно.
20. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.
21. Як встановлено судами попередніх інстанцій, предметом цього спору є витребування до ліквідаційної маси банкрута об`єктів нерухомого майна, що були відчужені за наслідками проведення аукціону, результати якого згодом було визнано недійсними в судовому порядку. 
22. За встановленими судами у цій справі обставинами, переможець аукціону у подальшому відчужив спірне майно на підставі договору купівлі-продажу, а відповідач є останнім набувачем та актуальним власником такого майна. 
23. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі №   910/2592/19 викладено правові висновки, відповідно до яких у правовідносинах з повернення відчуженого майна на аукціоні у справі про банкрутство відновлення порушеного права позивача здійснюється у різні способи, зокрема:
- якщо за результатом проведення аукціону у справі про банкрутство майно боржника перебуває у власності боржника, то ефективним способом захисту порушеного права особи, яка вправі оскаржувати результати аукціону, є пред`явлення позову про визнання недійсними результатів аукціону;
- якщо за результатами аукціону з переможцем укладено договір купівлі-продажу то ефективним способом захисту порушеного права особи, яка вправі оскаржувати результати аукціону, є пред`явлення позову про визнання недійсними результатів аукціону й укладеного з переможцем аукціону договору купівлі-продажу майна боржника та застосування реституції (у випадку повернення майна, що перебуває у власності переможця аукціону);
- якщо за результатом проведення аукціону у справі про банкрутство відчужено майно, яке належить іншій особі на праві власності, відновлення порушеного права власника проданого майна здійснюється шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387, 388 ЦК України.
24. У процедурі банкрутства майно боржника вибуває з володіння власника (органу управління боржником) в момент введення ліквідаційної процедури та з призначенням ліквідатора до нього переходять права органу управління боржником. Отже, вибуття майна з володіння власника відбувається не за його волевиявленням, а в силу прямої вказівки спеціального закону. Обмежуючи таким чином права власника на володіння майном, законодавець одночасно зобов`язує ліквідатора діяти добросовісно, розсудливо, обґрунтовано, у межах та у спосіб що передбачені Конституцією України та законодавством про банкрутство. Отже, встановлення судом недійсності аукціону з продажу майна боржника у ліквідаційній процедурі та правочину, укладеного за наслідками такого аукціону, очевидно підтверджує вихід ліквідатора за межі принципів добросовісності і законності та означає порушення ним тих повноважень розумного власника, якими наділив його законодавець в момент введення ліквідаційної процедури.
25. У п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №   922/614/19 зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
26. Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірне майно сплачене відповідачем та придбане за нотаріально посвідченими договорами, на підставі належних та допустимих доказів, відповідно до вимог п.1.ч.1 ст.2 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а позивачем не доведено, що на момент придбання відповідачем спірного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно існували відомості про права інших осіб на спірне нерухоме майно або їх обтяжень, а також, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, крім того, матеріали справі не містять доказів в підтвердження наявності зв`язку між відповідачем - ОСОБА_1 та ліквідатором у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман" ОСОБА_4 .
27. Отже, відповідач у цій справі має статус добросовісного набувача, однак наявність у відповідача статусу добросовісного набувача спірного майна з огляду на зміст статті 388 ЦК України не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у випадках, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
28. Оскільки в цьому випадку судами попередніх інстанцій встановлено, серед іншого, що нерухоме майно вибуло поза волею власника (боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Гетьман"), то суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що вимога позивача про витребування майна від останнього добросовісного набувача ( ОСОБА_1 ) підлягає задоволенню.
29. При цьому, переоцінка доказів та надання нової оцінки доказам у справі в силу вимог статті 300 Господарського процесуального кодексу України виходить за межі повноважень Верховного Суду. 
30. Отже доводи Скаржника про те, що такий є добросовісним набувачем, адже набув майно за відплатним договором, а отже не може бути позбавлений цього майна за критерієм вибуття цього майна з володіння за волею чи поза волею боржника Суд відхиляє, оскільки наявність у відповідача статусу добросовісного набувача спірного майна з огляду на зміст статті 388 Цивільного кодексу України не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
31. Відповідно до положень статті 388 Цивільного кодексу України майно, яке вибуло не за волею власника може бути витребувано у добросовісного набувача. Тому при вибутті майна поза волею власника добросовісність набувача не перешкоджає витребуванню майна.
32. Водночас слід зазначити, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
33. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
34. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
35. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
36. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
37. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
38. Критерії такого втручання встановлені законодавством і неодноразово зазначалися у судовій практиці.
39. Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та утворюють "трискладовий тест", за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.
40. Зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації. (див. зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21).
41. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.
42. У процедурах банкрутства суттєве значення має принцип судового нагляду, оскільки з моменту порушення щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.
43. Зазначений принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів ліквідаційної маси, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо. Господарський суд у справах про банкрутство має забезпечити як принцип рівності учасників процедури банкрутства, баланс інтересів боржника і його кредиторів та інших заінтересованих учасників, так і справедливий розподіл майна боржника між кредиторами, що є особливістю процедури банкрутства.
44. З огляду на зазначене, легітимною метою у випадку витребування арбітражним керуючим нерухомого майна від набувача такого майна на підставі частини першої статі 388 ЦК України можна вважати судовий нагляд у процедурах банкрутства та нагляд за дотриманням інтересів кредиторів щодо збереження об`єктів ліквідаційної маси, а також інтересів боржника щодо задоволення грошових вимог кредиторів. (Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29.05.2024 у справі 910/5808/20).
45. Повернення у власність позивача вказаного нерухомого майна, відчуженого поза його волею переслідує легітимну мету охорони права власності особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також з метою дотримання таких прав відповідно до загальних інтересів суспільства.
46. Пропорційність втручання у право володіння та справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, в цьому випадку полягає у тому, що позивач - ТОВ Фірма "Гетьман", поза його волею був позбавлений права володіння на спірне майно.
47. Також, пропорційність втручання у право володіння та справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, в цьому випадку полягає у тому, що позивач, поза його волею був позбавлений права володіння на спірне майно.
48. Враховуючи наведене, єдиним можливим в цьому випадку способом поновлення порушеного права позивача на володіння спірним майном, який може забезпечити приведення обсягу прав сторін в контексті спірного майна у стан, який існував до його відчуження, є саме витребування належного позивачу майна.
49. Віндикація в межах провадження у справі про банкрутство є не лише способом консолідації ліквідаційної маси, оскільки захист права власності боржника, з урахуванням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, також презюмується. Такий захист спрямований на попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном саме власником, в тому числі власником, який є боржником у провадженні у справі про банкрутство, оскільки власник майна наділений в тому числі правом на погашення власних боргів за рахунок належного йому майна. Повернення майна може прямо вплинути як на діяльність юридичної особи-боржника в цілому, так і на права керівників юридичної особи, так і на її учасників.
50. Відтак, втручання у право Павлиша Ігоря Степановича на володіння майном, у цьому випадку, переслідує легітимну мету, цей захід є пропорційним легітимній меті втручання у право та не призводить до понесення останнім індивідуального і надмірного тягара.
51. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №   469/1044/17, за змістом якого добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. 
52. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. Добросовісний набувач набуває право на таке звернення за умови задоволення судом позовних вимог власника про витребування спірного майна (аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі №910/5808/20).
53. Відтак, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України, Павлиш Ігор Степанович не позбавлений можливості звернутися із відповідним позовом про відшкодування витрат понесених у зв`язку із придбанням спірного майна, при цьому відсутні підстави вважати, що вчиняючи такі дії ОСОБА_1 понесе індивідуальний і надмірний тягар.
54. Отже, судами правильно встановлено, що втручання у право Павлиша Ігоря Степановича на володіння майном в цьому випадку переслідує легітимну мету, цей захід є пропорційним легітимній меті втручання у право та не призводить до понесення останнім індивідуального і надмірного тягаря.
55. При цьому, на висновки наведені у пункті 5.56 постанови Великої Палата Верховного Суду від 21.09.2022 року у справі №908/976/19 Скаржник послався, виокремивши їх із контексту вказаного судового рішення, не урахувавши викладених в рішеннях правових позицій Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору, в контексті досліджуваних судами у справі №   914/1875/16(914/345/24) доказів та встановлених фактичних обставин.
56. З огляду на викладене, аргументи касаційної скарги Скаржника щодо порушення права на мирне володіння Скаржника є такими, що не знайшли підтвердження, з огляду на обставини справи, які встановлені в оскаржуваних судових рішеннях.
57. Підлягають відхиленню, також, аргументи Скаржника стосовно прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки кредитора в основній справі №914/1875/16 про банкрутство ТОВ фірми "Гетьман" Югана І.О. та переможця аукціону з продажу майна банкрута ОСОБА_3 , які не були залучені до участі у справі, з огляду на таке.
58. Згідно зі ст.ст. 41, 45 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу. Водночас склад учасників у справі про банкрутство визначений у ст. 1 КУзПБ.
59. Отже, суб`єктний склад учасників господарського процесу в межах позовного провадження відповідно до ГПК України не є тотожним складу учасників у справі про банкрутство за КУзПБ.
60. Під час розгляду справ у позовному провадженні, що розглядаються в межах справи про банкрутство відповідно до ст. 7 КУзПБ, кредитори боржника не позбавлені права звернутися до суду з обґрунтованим клопотанням про залучення їх до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, в порядку, передбаченому ст. 50 ГПК України, за наявності на це правових підстав. Суд має розглянути зазначене клопотання та надати аргументам кредитора відповідну оцінку, не обмежуючись лише наданням оцінки змісту правовідносин між сторонами поданого позову, а враховуючи також і можливий вплив рішення у справі на права або обов`язки кредиторів у справі про банкрутство.
61. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2023 у справі №911/1707/18 (911/2858/21).
62. Враховуючи, що кредитори боржника не зверталися до суду першої інстанції з відповідними заявами в установленому ГПК України порядку, то у суду були відсутні підстави для залучення цих кредиторів третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
63. Доводи Скаржника про те, що  суди першої та апеляційної інстанції не дослідили зібрані у справі докази, в тому числі висновок експерта № 6649/24-35 від 11.06.2024, який стосується справи №914/1875/16 щодо визнання аукціону недійсним та який поданий у справі №914/1875/16 (914/345/24), підлягають відхиленню, з огляду на те, що не стосується предмету спору у цій справі вирішення питання щодо визнання аукціону недійсним, оскільки є рішення Верховного Суду від 05.07.2023 р. у справі №   914/1875/16, яким аукціон з продажу майна банкрута було визнано недійсним.
64. Згідно статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
65. Відповідно статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
66. У відповідності до 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
67. При цьому, здебільшого, аргументи Скаржника фактично зводяться до намагання встановити нові обставини, здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог статті 300 Господарського процесуального кодексу України виходить за межі повноважень Верховного Суду. 
68. Згідно пункту 2 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України (у касаційній скарзі зазначено п. 1 ч. 3 ст. 411 ГПК) підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається Скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
69. Разом з тим, Скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано унеможливлення встановлення в цьому випадку фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
70. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 у справі № 925/698/16 зазначила, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. також висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №   373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
71. У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених ст. 300 ГПК України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (див. постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
72. З норми ст. 287 ГПК України вбачається, що підставою для касаційного оскарження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, якою також обґрунтовано подану касаційну скаргу, є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення/цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини. Крім того, посилання Скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
73. Здійснивши аналіз оскаржуваних в касаційному порядку судових рішень апеляційного господарського суду, Верховний Суд відхиляє доводи Скаржника про неврахування судом другої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах, наведених у касаційній скарзі, оскільки ухвалені у справі судові рішення їм не суперечать, ухвалювалися за інших фактичних обставин, а доводи Скаржника про їх неврахування зводяться лише до неправильного розуміння цих висновків Верховного Суду, на свою користь. Крім того, деякі справи, на які посилається Скаржник у касаційній скарзі, також різняться предметом та підставами позову, тобто не є релевантними справі, яка переглядається.
74. З огляду на вищевикладене, Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги про наявність підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
75. З урахуванням тих обставин, що втручання у право ОСОБА_1 на володіння майном, у цьому випадку, переслідує легітимну мету, цей захід є пропорційним легітимній меті втручання у право та не призводить до понесення останнім індивідуального і надмірного тягара, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про те, що при постановленні рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2024 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 у справі № 914/1875/16(914/345/24) було правильно застосовано положення ст. 388 ЦК України.
76. З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій, натомість такі зводяться до незгоди із прийнятим судовим рішенням.
77. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть різнитися залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 указаної Конвенції, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява № 63566/00, пункт 23). 
78. Верховний Суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
79. Відповідно до приписів  ст. 309 ГПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
80. З урахуванням того, що при що при постановленні рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2024 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 у справі № 914/1875/16(914/345/24) було правильно застосовано положення ст. 388 ЦК України, колегія суддів суду касаційної інстанції, на підставі ст. 309 ГПК України, дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та про залишення без змін оскаржуваних судових рішень.
Розподіл судових витрат
81. У зв`язку з тим, що Суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, Суд покладає на Скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Керуючись ст. ст. 240, 300, 301, 304, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 17.10.2024 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2025 у справі №   914/1875/16(914/345/24)    залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            С.В. Жуков
Судді                                                                                             К.М. Огороднік
                                                                                           В.Г. Пєсков