УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 липня 2025 року
м. Київ
справа № 752/7305/22
провадження № 51-2552 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого        ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 травня 2025 року щодо виправданого ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 01 травня 2025 року, ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за 
ч. 3 ст. 190 КК України та виправдано у  зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_4 моральної та майнової шкоди залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Органом досудового розслідування  ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що у невстановлений час, але не пізніше 30 березня 2022 року, знаходячись в 
ДУ «Київський слідчий ізолятор», умисно, з метою заволодіння чужими грошовими коштами шляхом обману, з використанням електронно-обчислювальної техніки, знайшов оголошення ОСОБА_5 про необхідність поставки до м. Харкова дев`яти військових касок для потреб місцевої самооборони, де в ході телефонної переписки з останньою у месенджері «Telegram» з мобільного номеру, не маючи при цьому у розпорядженні необхідного товару та наміру його замовити, надав останній пропозицію виконання її замовлення з поставки до 
м. Харків дев`яти касок для потреб місцевої самооборони, на що остання погодилась. Після чого, на виконання умов продажу та доставки замовленого товару 30 березня 2022 року ОСОБА_5 перерахувала ОСОБА_4 грошові кошти на вказаний ним банківський рахунок. Надалі, отримавши грошові кошти, ОСОБА_4 та невстановлені особи обов`язків щодо продажу та доставки дев`яти касок не виконали, чим заподіяли матеріальних збитків потерпілій на суму 2 400 грн.
Крім того, у невстановлений час, але не пізніше 30 березня 2022 року, 
ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами шляхом обману, з використанням електронно-обчислювальної техніки, за попередньою змовою групою осіб, знаходячись в 
ДУ «Київський слідчий ізолятор», розмістив оголошення у «Telegram-каналі» про наявність бронежилетів для продажу, де в ході телефонної переписки з ОСОБА_6 , не маючи при цьому у розпорядженні необхідного товару та наміру його замовити, надав останньому пропозицію виконання його замовлення з поставки до м. Києва військового спорядження. Надалі, 
ОСОБА_4 підтвердив наявність необхідного товару з умовою передоплати за вказаний товар у сумі 1 300 грн на банківський рахунок. Після чого, отримавши грошові кошти, ОСОБА_4 та невстановлені особи обов`язків щодо продажу та доставки бронежилету не виконали, чим заподіяли матеріальних збитків потерпілому на вказану суму.
Також, у невстановлений час, але не пізніше 02 квітня 2022 року, 
ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами шляхом обману, з використанням електронно-обчислювальної техніки, за попередньою змовою групою осіб, знаходячись в 
ДУ «Київський слідчий ізолятор», розмістив оголошення у «Telegram-каналі» про наявність жилетів-розгрузок для продажу. Надалі, під час телефонної переписки з ОСОБА_7 , ОСОБА_4 надав пропозицію виконати її замовлення з поставки до м. Одеса військового спорядження, хоча не мав у розпорядженні необхідного товару та наміру його замовити. Після чого ОСОБА_7 перерахувала кошти у сумі 1 300 грн на вказаний рахунок, але ОСОБА_4 та інші невстановлені особи не виконали свої обов`язки щодо продажу та доставки двадцяти жилетів-розгрузок, чим заподіяли матеріальних збитків потерпілій ОСОБА_7 на суму 1 300 грн.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувану ухвалу і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування зазначає, що неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність виразилось у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України), а саме ч. 3 
ст. 190 КК України, адже  ОСОБА_4 безпідставно визнано невинуватим та виправдано за вказаним обвинуваченням.
Вважає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, зокрема, щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки відповідним чином не мотивував рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги, при цьому безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора  про повторне дослідження доказів по справі, чим порушив вимоги щодо безпосередності дослідження доказів, як основної засади кримінального провадження (ст. 23 КПК України). 
На думку прокурора, вказані вище порушення, допущені апеляційним судом, є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію оскаржуваного судового рішення, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У справі «Барбера, Мессеге і Джабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Як визначено ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.
Як слідує зі змісту оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, погодився з наданою місцевим судом оцінкою доказів по справі.
Зокрема, оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора, суд дійшов висновку про дотримання судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які стосуються оцінки доказів, та вказав, що під час судового розгляду досліджено кожен із наведених у апеляційній скарзі доказів, яким надано належну правову оцінку. 
Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає наявність (сукупність), як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою конкретних доказів, не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.
Відмова ж у задоволенні клопотання, за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі, не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.
Крім того, відповідно до оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції не здійснював власної оцінки доказів, погодився із тією оцінкою, яку дав суд першої інстанції, а тому підстав для повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, у суду не було. 
Повторне дослідження обставин є правом, а не обов`язком суду. Відмова у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність законних підстав та переконливих доводів про таку необхідність.
Таким чином, вказаний суд діяв у межах своїх повноважень та не допустив порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, як на те посилається прокурор у касаційній скарзі.
При цьому, зі змісту оскаржуваної ухвали слідує, що суд апеляційної інстанції надав  змістовні відповіді на доводи апеляційної скарги прокурора, при цьому у касаційній скарзі прокурора не зазначено, яким доводам скарги не надано належного спростування, та в чому полягає неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а лише узагальнено вказано про порушення вказаним судом вимог ст. 419 КПК України.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої інстанції в межах касаційної скарги та вправі вийти  за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Таким чином, з урахуванням відсутності у касаційній скарзі сторони обвинувачення доводів на спростування висновків апеляційного суду щодо застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 3 ст. 190 КК України, Верховний Суд, згідно вимог ч. 2 ст. 438 КПК України, позбавлений можливості вийти за межі касаційних вимог та надати відповідну оцінку оскаржуваній ухвалі в цій частині, оскільки таким чином буде погіршено становище виправданого ОСОБА_4 за відсутності відповідного процесуального приводу.        
З огляду на наведене, доводи касаційної скарги прокурора про не надання апеляційним судом належної оцінки дослідженим доказам, які, на його думку, підтверджують винуватість ОСОБА_4 , є неспроможними. 
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Інших доводів щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цього суду, прокурор у касаційній скарзі не навів. 
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
Колегія суддів вважає, що наведене у касаційній скарзі обґрунтування не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а зі змісту касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 травня 2025 року щодо виправданого ОСОБА_4 . 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                ОСОБА_3