ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" серпня 2025 р.                                      Справа №926/502/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                                                Желік М.Б.
суддів                                                                                                    Бонк Т.Б.
                                                                                                              Якімець Г.Г.
за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П. 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” від 16.05.2025 (вх. №01-05/1489/25 та №01-05/1490/25 від 19.05.2025)
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.04.2025 (суддя Проскурняк О.Г., повне рішення складено 02.05.2025) 
та на додаткове рішення Господарського суду Чернівецької області від 08.05.2025 (суддя Проскурняк О.Г., повне додаткове рішення складено 12.05.2025) 
у справі № 926/502/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” 
до відповідача Колективного підприємства “Рембудмонтаж” 
про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних в сумі 789 393,01 грн.

за участю представників сторін:
від позивача: Гонцарюк Є.Л. (в режимі відеоконференцзв`язку поза межами суду)
від відповідача: Бартусевич В.М. (в режимі відеоконференцзв`язку поза межами приміщення суду)

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46 Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 23.04.2025 у справі №926/502/25 позов задоволено частково; стягнуто з КП “Рембудмонтаж” на користь ТзОВ “Сенс Груп” 309 291,11 грн. (з яких 260 395,46 грн. – інфляційних втрат та 48 895,65 грн. – 3% річних) та 3 711,41 грн. судового збору; відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення 480 101,90 грн. (з яких 397 190,00 грн. – інфляційних втрат та 82 911,90 грн. – 3% річних); повернуто ТзОВ “Сенс Груп” з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір в сумі 123,72 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Чернівецької області від 08.05.2025 у справі №926/502/25 клопотання адвоката позивача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу – задоволено частково; стягнуто з КП “Рембудмонтаж” на користь ТзОВ “Сенс Груп” понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 24 240,88 грн.; відмовлено у задоволенні клопотання адвоката позивача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 38144,23 грн.; задоволено заяву адвоката відповідача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу; стягнуто з ТзОВ “Сенс Груп” на користь КП “Рембудмонтаж” понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 39 533,00 грн.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить відкрити апеляційне провадження, скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.04.2025 у справі №926/502/25 та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги та стягнути з КП “Рембудмонтаж” на користь ТзОВ “Сенс Груп” інфляційні втрати позивача у розмірі 657585,46 грн., 3% річних в розмірі 131807,55 грн., а всього 789393,01 грн. та 9472,71 грн. сплаченого судового збору; скасувати додаткове рішення Господарського суду Чернівецької області від 08.05.2025 у справі №926/502/25 та ухвалити нове рішення, яким стягнути з КП “Рембудмонтаж” на користь ТзОВ “Сенс Груп” витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 62385,11 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді – Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.
26.05.2025 ухвалою Західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” від 16.05.2025 (вх. №01-05/1489/25 та №01-05/1490/25 від 19.05.2025) на рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.04.2025 та додаткове рішення Господарського суду Чернівецької області від 08.05.2025 у справі № 926/502/25; призначено розгляд справи на 18.06.2025; встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 13.06.2025; витребувано матеріали справи №926/502/25 в Господарського суду Чернівецької області.
30.05.2025 представником Колективного підприємства “Рембудмонтаж” подано до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. № 01-04/4224/25), в якому він просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволенння, а оскаржувані рішення без змін, покласти на позивача судові витрати, понесені в суді апеляційної інстанції.
Представником Колективного підприємства “Рембудмонтаж” (вх. №01-04/4226/25 від 30.05.2025) та Товариства з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” (вх. №01-04/4285/25 від 02.06.2025) подані до суду клопотання про участь сторони в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, які ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.06.2025 задоволені.
18.06.2025 та 13.08.2025 ухвалами Західного апеляційного господарського суду розгляд апеляційної скарги відкладався з підстав зазначених у них. 
В судове засідання 20.08.2025 сторони участь уповноважених представників забезпечили, які надали пояснення щодо вимог та доводів апеляційної скарги та просили врахувати їх при прийнятті постанови. 
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, враховуючи наведені представниками сторін доводи, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги підлягають до часткового задоволення, а оскаржені рішення скасуванню з прийняттям нових рішень, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції. 

Товариство з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” звернулось до Господарського суду Чернівецької області із позовом до відповідача Колективного підприємства “Рембудмонтаж” про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) в сумі 789 393,01 грн.
Задовольняючи позовні вимоги частково місцевий господарський суд виснував наступне:
-          при розгляді господарської справи № 5027/914/2012 судами встановлено обставини наявності заборгованості відповідача перед позивачем на загальну суму 561 358,79 грн., що підтверджується рішенням Господарського суду Чернівецької області по справі від 11.06.2024, залишеного без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.10.2024, які є преюдиційними та не підлягають повторному доведенню. 
-          постановою приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області про закінчення виконавчого провадження ВП № 76690217 від 28.01.2025 встановлено повне фактичне виконання рішення у господарській справі № 5027/914/2012; виконавче провадження з примусового виконання наказу № 5027/914/2012 виданого 29.11.2024 закінчено.
-          сторонами підтверджується та не заперечується, що згідно меморіального ордеру № 6871 від 05.12.2024 та меморіального ордеру № 7248 від 10.01.2025 на рахунок приватного виконавця відповідачем сплачено 19 613,03 грн. та 682 355,55 грн. відповідно.
-          з ухваленням рішення по господарській справі № 5027/914/2012 від 11.06.2024 залишеного без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.10.2024 про стягнення з КП “Рембудмонтаж” на користь ТОВ “Сенс груп” 561 58,79 грн., зобов`язання відповідача сплатити позивачеві не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а саме до 10.01.2025.
-          позивачем при зверненні до суду 13.02.2025 з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати в сумі 657 585,46 грн. та 3 % річних в сумі 131 807,55 грн. за період з 13.03. 2017 по 09.01.2025.
-          щодо заявленого представником відповідача строку позовної давності до позовних вимог ТОВ “Сенс Груп” судом встановлено, що вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18). Однак, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені, а у подальшому - зупинені на строк дії воєнного стану, який (загальновідомий факт) діє безперервно до цього часу. Відтак, судом висновано, що позивачем не порушено строку для звернення із позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних з відповідача. 
-          щодо зменшення розміру нарахувань заявлених до стягнення штрафних санкції судом висновано, що позивачем нараховано мінімальний розмір річних, передбачений законом, та враховуючи те, що зменшення штрафних санкцій є правом, а не обов`язком суду у задоволенні клопотання адвоката відповідача про зменшення нарахованої суми 3% річних та інфляційних втрат слід відмовити. 
-          в той же час, судом звернено увагу на те, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.
-          водночас наявність у кредитора можливості заявляти до боржника надмірні грошові суми як інфляційні витрати та 3% річних, спотворює їх дійсне правове призначення (компенсаційний характер), оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, інфляційні витрати та 3% річних перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
-          з огляду на викладене, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за період, що обмежується останніми трьома роками, які передували зверненню із заявою з грошовими вимогами, а тому у задоволенні вимог, що виходять за межі трирічного періоду відмовив.

Додатковим рішення місцевий господарський суд розглянувши клопотання представників позивача та відповідача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу задоволив їх частково та стягнув заявлені вимоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог враховуючи загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст. 129 ГПК України. 

Узагальнені доводи апелянта, заперечення відповідача. 

Не погоджуючись із висновками місцевого господарського суду позивач ТОВ “Сенс Груп” подав апеляційну скаргу в якій зазначає про необґрунтованість та безпідставність висновків господарського суду, що є підставою для скасування оскарженого рішення та додаткового рішення про розподіл судових витрат з огляду на наступне:
- господарським судом висновано про не порушення позивачем строку для звернення до суду із позовом про стягнення інфляційних витрат та 3% річних з відповідача за період з 13.03.20217 по 09.01.2025, з огляду на його продовження на час дії встановленого на території України карантину, а згодом зупинення з огляду на введення воєнного стану, що є загальновідомими фактом та не підлягає доведенню.
- щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру заявлених до стягнення розміру 3% річних та інфляційних втрат правомірно відмовив у його задоволенні з огляду на їх нарахування позивачем у мінімально встановленому законом розмірі.
- зазначає, що сума заявлених 3% річних та інфляційних втрат не може розцінюватися як неправомірна вимога, оскільки враховуючи різницю у курсі валют станом на 2012 рік та 2025, можна прийти висновку, що вказані суми в жодному випадку не покривають усіх збитків понесених позивачем в результаті не виконання своїх зобов`язань відповідачем. 
- просить суд врахувати, що провадження у справі №5027/914/2012 порушено ухвалою Господарського суду Чернівецької області 12.12.2012, а остаточне рішення винесено лише 11.06.2024, натомість набрало законної сили 09.10.2024 після перегляду в апеляційному порядку. Тривалий розгляд справи спричинений виключно поведінкою відповідача, а саме подання клопотань про призначення судово-економічної експертизи, направленням матеріалів справи до прокуратури Чернівецької області. 
- вказане унеможливило стягнення боргу з відповідача починаючи із грудня 2012 року по жовтень 2024, що призвело до знецінення коштів в наслідок інфляційних процесів. 
- однак, оскарженим рішенням судом з власної ініціативи висновано про обґрунтованість стягнення з відповідача заявлених сум з врахуванням трьох річного строку, який передував зверненню позивача із позовом. При цьому, в оскарженому рішенні відсутня жодна норма права на якій би ґрунтувалися його висновки, або ж норми права які порушені позивачем при зверненні до суду з такими вимогами. 
-          ще більш необґрунтованими, на думку скаржника, є вказані висновки з врахуванням того, що суд виснував про не пропущення позивачем строку позовної давності на звернення до суду із вказаними вимогами та відмовив у клопотанні про зменшення заявлених сум з огляду на їх нарахування позивачем у мінімально встановленому законом розмірі.
-          у висновках Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові у справи № 902/417/18 від 26.10.2018 на яку посилається місцевий господарський суд вказано, що розмір втрат від інфляції неможливо зменшити через їх правову природу, оскільки такі виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів в наслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. 
-          щодо додаткового рішення вказує, що розмір судових витрат відповідача не був розумним, співмірним та обґрунтованим, чого не враховано судом. Судом також не враховано та не розглянуто клопотань про зменшення заявлених до стягнення витрат на правову допомогу. Крім того, фактично весь зміст відзиву складався з цитування не релевантної практики Верховного Суду, а також шляхом власного інтерпретування висновків. Просить врахувати, що рішенням суду частково задоволено позов зовсім з інших підстав а ніж ті, що зазначені відповідачем у відзиві.    

Заперечуючи доводи апеляційної скарги відповідач КП “Рембудмонтаж” подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без змін оскаржене рішення та додаткове рішення у даній справі, обґрунтовуючи свою позицію наступним:
-          cудове рішення про стягнення заборгованості за договором субпідряду виконано у повному обсязі 10.01.2025 і з цього дня основне зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося в силу положень ст. 599 ЦК України. Відтак, на момент звернення позивача до суду із вимогами щодо стягнення виплат визначених ст. 625 ЦК України, зобов`язання із основною вимогою вже було виконаним. 
-          вважає, що судом помилково зазначено, що позивачем не порушено строку позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом, однак це не призвело до прийняття помилкового по своїй суті рішення, а тому не є підставою для його скасування. При цьому слід враховувати, що позов про стягнення коштів в порядку положень ст. 625 ЦК України обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. 
-          продовження строку, про який вказано в п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та зупинення строку, про який вказано в п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не означають збільшення строку позовної давності відповідно до положень ст. 625 ЦК України.
-          Велика палата Верховного Суду не відступала від висновків викладених у постанові від 08.11.2019 по справі № 127/15672/16-ц щодо того, що невиконання боржником зобов`язань є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі положень ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову. 
-          з огляду на що, рішення господарського суду щодо стягнення заборгованості з обмеженням останніми трьома роками, які передували зверненню з заявою є обґрунтованим та не підлягають скасуванню.
-          щодо додаткового рішення вказує, що судом вірно висновано про заявлення до стягнення представниками сторін рівнозначних (співмірних) сум судових витрат на правову допомогу, а відтак задовольняючи подані заяви пропорційно задоволених позовних вимог належним чином обґрунтував мотиви прийняття відповідного рішення.  

Фактичні обставини справи, встановлені судом за результатами оцінки доказів.

01.03.2010 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” та Колективним підприємством “Рембудмонтаж” укладено договір субпідряду № 01/03 на будівництво багатоповерхового житлового будинку з вбудованими приміщеннями по вул. Руській, 229-б та договір субпідряду № 04-10СП від 20.10.2010 на влаштування фундаменту станції наповнення, зберігання та реалізації технічних (негорючих) газів по вул. Комунальників, 4-в у м. Чернівці.
Товариство з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” виконало будівельні роботи і передало по видатковій накладній № 0-00000002 від 29.09.2010 товар (бордюр, відсів, плитка тротуарна на суму 123 714,71 грн.), вартість яких становить на загальну суму 561 358,79 грн. 
З огляду на невиконання Колективним підприємством “Рембудмонтаж” умов зазначених договорів в частині оплати за виконані роботи у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за договорами субпідряду №01/03 від 01.03.2010 і № 04-10СП від 20.10.2010 на загальну суму 561 358,79 грн.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 11.06.2024 у справі № 5027/914/2012 позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” до Колективного підприємства “Рембудмонтаж” про стягнення заборгованості в сумі 627 410,87 грн. задоволено частково; стягнуто з КП “Рембудмонтаж” на користь ТОВ “Сенс Груп” 561 358,79 грн. - основного боргу, 34 712,70 грн. - 3% річних, 29 146,63 грн. - інфляційних втрат та 12 504,36 грн. - судового збору.
29.11.2024 судом видано наказ про примусове виконання рішення Господарського суду Чернівецької області від 11.06.2024 у справі № 5027/914/2012, яке набрало законної сили 09.10. 2024, яким наказано стягнути з Колективного підприємства “Рембудмонтаж” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” 561 358,79 грн. основного боргу, 34 712,70 грн. 3% річних, 29 146,63 грн. інфляційних втрат та 12 504,36 грн. судового збору.
Згідно меморіального ордеру № 6871 від 05.12.2024 та меморіального ордеру № 7248 від 10.01.2025 на рахунок приватного виконавця відповідачем сплачено 19 613,03 грн. та 682 355,55 грн. відповідно.
29.01.2025 кошти в сумі 637 722,48 грн. надійшли на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп”, що підтверджується банківською випискою.
Як вбачається із постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 76690217 від 28.01.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області встановлено повне фактичне виконання означеного рішення; виконавче провадження з примусового виконання наказу № 5027/914/2012 виданого 29.11.2024 закінчено.
З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання перед ТОВ “Сенс Груп” на загальну суму 561 358,79 грн., позивачем заявлено до стягнення з відповідача - КП “Рембудмонтаж” інфляційні втрати позивача у розмірі 657 585,46 грн., та 3% річних в розмірі 131 807,55 грн., а всього 789 393,01 грн. за період з 13.03.2017 по 09.01.2025, оскільки 10.01.2025 кошти поступили на рахунок приватного виконавця (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).
Розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 13.03.2017 по 09.01.2025 позивач обґрунтовує тим, що строк позовної давності продовжено на строк дії карантину з 11.03.2020, згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а згідно пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 24.02.2022 зупинено перебіг позовної давності на строк дії воєнного стану. При цьому, 13.03.2017 це дата за три роки від 12.03.2020 (коли строк позовної давності продовжено на строк дії карантину), а 09.01.2025 це останній день, перед повним виконанням відповідачем зобов`язання.
У відзиві на позовну заяву (вх.№927 від 03.03.2025) відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог нарахованих поза межами трьох річного строку нарахування 3% річних та інфляційних втрат та долучено відповідний розрахунок.  
24.04.2025 представником відповідача через систему “Електронний суд” подано заяву про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 65    000,00 грн.
28.04.2025 представником позивача через систему “Електронний суд” подано клопотання про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу в сумі 62 385,11 грн.
01.05.2025 представником відповідача подано клопотання про зменшення розміру правової допомоги позивача, в якому зазначає, що подані до відшкодування витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 62 385,11 грн., перевищують 20% розміру задоволених позовних вимог.
Так, представника відповідача вважає, що зважаючи на обставини справи, правову позицію сторін, часу, витраченого адвокатом позивача на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг, фінансовий стан обох сторін, розмір заявлених позивачем до відшкодування витрат на правову допомогу не відповідає критеріям розумності та співмірності, тому є вочевидь завищеним.
02.05.2025 представником позивача подано клопотання про зменшення розміру правової допомоги відповідача від в якому вказує, що на його думку розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним з складністю справи та виконаних адвокатом відповідача робіт; часом, витраченим адвокатом відповідача та обсягом наданих адвокатом відповідача послуг та виконаних робіт.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язань (неналежне виконання). 
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
До того ж у силу вимог частини першої статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 по справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Колегія суддів зазначає, що в порядку положень ст. 75 ГПК України преюдиційними та такими, що не підлягають доказуванню у даній справи є обставини встановленні рішенням Господарського суду Чернівецької області у справі №5027/914/2012 від 11.06.2024, що залишене без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.10.2024 щодо наявності у КП “Рембудмонтаж” заборгованості перед ТОВ “Сенс Груп” в сумі 561   358,79 грн. - основного боргу, що виник у зв`язку з неналежним виконанням ним договору субпідряду №01/03 від 01.03.2010 на будівництво багатоповерхового житлового будинку з вбудованими приміщеннями по вул. Руській, 229-б та договору субпідряду №04-120СП від 20.10.2010 на влаштування фундаменту станції наповнення , зберігання та реалізації технічних (негорючих) газів по вул. Комунальників, 4-в у м. Чернівці. 
Колегією суддів також встановлено, що не заперечується і сторонами, факт виконання боржником рішення Господарського суду Чернівецької області у справі №5027/914/2012 щодо слати боржником суми боргу згідно меморіального ордеру № 6871 від 05.12.2024 та меморіального ордеру № 7248 від 10.01.2025 на рахунок приватного виконавця у сумах 19 613,03 грн. та 682 355,55 грн. відповідно. 29.01.2025 кошти в сумі 637 722,48 грн. надійшли на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп”, що підтверджується банківською випискою.
З огляду на зазначене, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 657   585,46 - інфляційних втрат та 131   807,55 - 3 % річних у 13.02.2025 (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог вх. № 735 від 05.03.2025) нарахованих за період з 13.03.20217 по 09.01.2025.
Повно та всебічно дослідивши наявні у матеріалах справи докази та надавши їм належну правову оцінку, колегія суддів виснує про наступне.
Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Встановлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30.03.2020 № 540-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)” розділ “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.
Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 “Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”.
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану” розділ “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022.
Надалі Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ “Про внесення змін до ЦК України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини” пункт 19 розділу “Прикінцеві та перехідні положення” Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні”, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.
Підсумовуючи зазначене, колегія суддів виснує, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, а в даній справі вона не спливла з огляду на триваючий характер правопорушення, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Отже, оскільки в цій справі станом на 02.04.2020 позовна давність щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).
За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих за період з 02.04.2017 по 09.01.2025 на суму основної заборгованості, з врахуванням сплати відповідачем основної суми боргу при примусовому виконанні рішення Господарського суду Чернівецької області від 11.06.2024 у справі № 5027/914/2012 (ВП № 76690217), а саме згідно меморіального ордеру № 6871 від 05.12.2024 на суму 19 613,03 грн. та меморіального ордеру № 7248 на суму 682 355,55 грн. тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.
Вказане узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 12.07.2025 по справі №903/602/24. 
Із врахуванням зазначеного, колегія суддів виснує, що висновки місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат виключно за період, що обмежується трьома роками, які передували дню зверненню із заявою є такими, що здійсненні з порушенням норм матеріального права, з огляду на що рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.04.2025 у цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення. 
Натомість, в задоволенні вимог позивача щодо нарахування 3% та інфляційних втрат на основну суму заборгованості за період з 13.03.2017 по 01.04.2017 у зв`язку із спливом строку звернення до суду враховуючи заяву відповідача (вх.№927 від 03.03.2025 том. 1 а.с. 53) слід відмовити. 
Щодо можливості зменшення судом розміру інфляційних втрат та процентів річних колегія суддів зазначає про врахування при вирішенні даного питання наступних висновків Верховного Суду щодо врегулювання даних правовідносин: 
- нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).
Законодавець в главі 24 ГК України врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Однак, колегія суддів зазначає, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.
Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
До того ж у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
З огляду на зазначені правові висновки Верховного Суду та наведені в цій постанові висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.
При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Відтак, розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
З урахуванням наведеного доводи позивача про те, що суд не може зменшити визначений Цивільним кодексом України мінімальний розмір трьох процентів річних, є обґрунтованими, як і висновки місцевого господарського суду з цих питань.
Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (Методологічні положення щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14.11.2006 № 519).
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони, як уже зазначалося, входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Слід зазначити, що Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22, від 24.01.2024 у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 у справі № 910/18091/23 та від 05.11.2024 у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 712/4975/22, з огляду на що колегія суддів виснує про обґрунтованість висновку суду про відмову у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення розміру інфляційних втрат.

Щодо оскарження додаткового рішення, яким здійснено розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог за результатами вирішення спору по суті, колегія суддів зазначає наступне. 

Частинами 1-3 статті 244 ГПК України встановлено: суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо: судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд враховує наступне.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до положень частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
За змістом ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки її до розгляду.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією із засад (принципів) господарського судочинства (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Метою впровадження принципу господарського судочинства щодо відшкодування судових витрат є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
В частині 5 ст. 129 ГПК України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до змісту абз. 1 частини 8 статті 129 ГПК України судом на підставі поданих доказів (договорів, рахунків тощо) встановлюється розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи.
Частиною 1 статті 26 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, згідно з яким договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст.1 Закону).
За змістом статті 19 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Частинами першою та другою статті 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 130 - 134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21).
При вирішенні даного питання судова колегія звертає увагу на те, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (п. 128, п.134).
Відповідно до приписів частини 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).
Згідно з ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Щодо клопотання адвоката позивача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правничу (правову) допомоги колегією суддів встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовною заявою заявлено про розмір судових витрат, які сторона понесла у зв`язку з розглядом справи по суті, а саме 62   385,11 грн., що складаються із суми 22   400,00 грн. нарахованих за надання послуг з підготовки та подання позовної заяви та гонорару успіху у сумі 39   985,11 грн.   
Так, 05.12.2024 між адвокатом Гонцарюк Євгеном Леонідовичем (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” (Замовник) укладено Договір № 21-24 про надання правової допомоги, за умовами якого в порядку та умовах визначених цим договором, виконавець зобов`язується надати замовнику правничу допомогу щодо стягнення заборгованості з КП “Рембудмонтаж” та представництва інтересів замовника в якості позивача в Господарському суді Чернівецької області, а замовник зобов`язується оплачувати такі послуги.
Згідно пункту 4.1. договору № 21-24, за послуги надані виконавцем під час виконання цього договору замовнику сплачує виконавцю додатковий гонорар (гонорар успіху). На розмір гонорару впливає результат прийнятого рішення. Розмір гонорару визначається у відсотковому співвідношенні, а саме 5 % від суми, що підлягає стягненню за рішенням суду.
11.02.2025 між сторонами підписано акт прийому-передачі, яким підтверджено, що послуги з надання правової допомоги надані якісно, в повному обсязі на загальну суму 22    400,00 грн. При цьому, заявлена адвокатом позивача сума витрат на правову допомогу в розмірі 62 385,11 складається із зазначених вище 22 400,00 грн. та визначеної пунктом 4.1. Договору № 21-24 гонорару успіху в розмірі 39 985,11 грн.
01.05.2025 представником відповідача – КП “Рембудмонтаж” подано до господарського суду клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, яке обгрунтовано тим, що подані до відшкодування витрати позивача на професійну правничу допомогу перевищують 20 % розміру заявлених позовних вимог, що явно не відповідає критеріям розумності та співмірності та є вочевидь завищеним. 
Окрім того, зазначає, що майновий тягар відповідних витрат може унеможливити виконання відповідачем виконання своїх зобов`язань перед третіми особами та державою, зокрема, з виплати заробітної плати працівникам та іншим кредиторам, що може бути невиправдано обтяжливим, на підтвердження чого долучено фінансову звітність підприємства за 2019-2024 роки. 
Господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою статті 129 ГПК, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. При цьому не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.
Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постановах Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20, від 07.11.2019 у справі №905/1795/18, від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 та є усталеною практикою.
При визначенні суми відшкодування колегія суддів апеляційного суду врахувала, що розмір заявлених до стягнення позивачем витрат є неспівмірним зі складністю справи ( з огляду на те, що позивачем заявлено вимоги із стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на суму заборгованості розмір якої встановлено та стягнений на підставі рішення у господарській справі №5027/914/2012, що набрало законної сили. Натомість здійснення відповідних розрахунків 3% річних та інфляційних втрат не є складними по своїй суті) й обсягом наданих адвокатом послуг.
Підсумовуючи зазначене, керуючись принципами реальності та пропорційності витрат на професійну правову допомогу адвоката, застосувавши критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних вищенаведених обставин справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що відшкодування витрат на правничу допомогу є неспівмірним, у зв`язку з чим частково задовольнила заяву представника позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу на суму 20 000,00 грн.
Щодо клопотання представника відповідача про стягнення з позивача судових витрат відповідача пропорційно розміру позовних вимог у задоволенні яких було відмовлено, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч.9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її  представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю чи частково незалежно від результатів вирішення спору.
Враховуючи те, що підставою позову є стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на основну суму заборгованості, яка виникла у зв`язку з неналежними виконанням відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем за договорами субпідряду ще у 2010 та правомірність стягнення якої визначена рішенням у господарській справі № 5027/914/2012, колегія суддів виснує, що спір виник внаслідок неправильних дій КП “Рембудмонтаж” з огляду на що, судові витрати слід покласти на відповідача у повному обсязі. 

Загальні висновки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги слід задоволити частково, а оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового рішення з огляду на неправильним застосуванням норм матеріального права.

Щодо розподілу судових витрат понесених в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Натомість враховуючи, що спір виник внаслідок саме з неправильних дій КП “Рембудмонтаж” колегія суддів в порядку положень до ч.9 ст. 129 ГПК України, колегія суддів виснує про покладення на відповідача судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у повному обсязі.
Слід зазначити, що судовий збір не сплачується при оскарженні додаткового рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст.86, 129, 244, 269, 270, 275, 277, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1 Вимоги апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” від 16.05.2025 (вх. №01-05/1489/25 та №01-05/1490/25 від 19.05.2025)- задоволити частково.
2. Рішення Господарського суду Чернівецької області від 23.04.2025 (суддя Проскурняк О.Г., повне рішення складено 02.05.2025) у справі № 926/502/25 – скасувати.
3. Прийняти нове рішення, яким стягнути з Колективного підприємства “Рембудмонтаж” (58007, Чернівецька обл., Чернівецький р-н, м. Чернівці, вул. Хотинська, буд 11, код ЄДРПОУ 02972865) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” (60412, Чернівецька обл., Чернівецький р-н, с. Чагор, код ЄДРПОУ 33564442) 757   867,18 грн., з яких 628   582,08 грн. – інфляційних втрат та 129   285,10 грн. – 3% річних, а також 9   093,80 грн. судового збору за розгляд справи в місцевому господарському суді та 13   640,71 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. 
4. Додаткове рішення Господарського суду Чернівецької області від 08.05.2025 у справі № 926/502/25 – скасувати.
5. Прийняти нове рішення, яким клопотання адвоката позивача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу – задовольнити частково.
Стягнути з Колективного підприємства “Рембудмонтаж” (58007, Чернівецька обл., місто Чернівці, вул. Хотинська, буд. 11, код ЄДРПОУ 02972865) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Сенс Груп” (60412, Чернівецька обл., Глибоцький р-н, село Чагор, код ЄДРПОУ 33564442) понесені судові витрати на правничу допомогу за розгляд справи в місцевому господарському суді в розмірі 20   000,00 грн. В решті вимог клопотання відмовити.
В задоволенні заяви адвоката відповідача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу – відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню.
Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд. 
Повна постанова складена 01.09.2025

          Головуючий           суддя                                                            Желік М.Б. 

                      уддя                                                   Бонк Т.Б. 

                                   суддя                                                             Якімець Г.Г.