ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
25 червня 2025 року                                 
м. Київ                                                               
 
справа № 761/2768/23
 
провадження № 61-13985св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савенко Ірина Вікторівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Соботником Ростиславом Володимировичем, на рішення Шевченківського районного суду                      м. Києва від 04 березня 2024 року у складі судді Аббасової Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савенко І. В., про усунення від права на спадкування.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 20 вересня 1997 року вона перебувала                                              у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого в них народився син -                    ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте через півроку після народження сина відносини між нею та відповідачем погіршилися, він мало часу приділяв сім`ї та сину, у квітні 2000 року залишив сім`ю та почав проживати з іншою жінкою. Шлюб було розірвано 26 червня 2001 року. Після розлучення син залишився проживати разом з нею та вона самостійно забезпечувала всі потреби дитини, здійснювала його виховання.
 
Вказувала, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі вони з відповідачем придбали будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,право власності на який було зареєстровано за  ОСОБА_2 , у якому він зареєстрований та проживає. Після погіршення сімейних відносин відповідач запропонував їй відмовитися від своєї частки для збереження подальших нормальних взаємовідносин і надання допомоги у вихованні сина, на що вона погодилася та підписала у приватного нотаріуса Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Кузьміченка А. П. заяву про відмову від права власності на вказаний будинок. Крім того, у шлюбі подружжя придбало автомобіль Жигулі 99 моделі, який після розірвання шлюбу відповідач також залишив собі.
 
Позивачка зазначала, що відповідач просив її не звертатися до суду з позовом                  про стягнення аліментів, запевняючи, що він буде забезпечувати сина. Проте         ОСОБА_2 не брав участі в утриманні сина до досягнення ним повноліття, а усі витрати на утримання дитини вона несла самостійно, відповідач участі у вихованні та дитини не брав.
 
У квітні 2018 року син сторін - ОСОБА_2 був призваний до лав Збройних                                Сил України на строкову військову службу та проходив її у складі військової                 частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Станом на день повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну 24 лютого 2022 року він перебував                           у м. Маріуполь Донецької області та разом з іншими військовослужбовцями Збройних Сил України здійснював оборону міста.
 
У березні - квітні 2022 року у м. Маріуполь Донецької області, виконуючи обов`язок з відсічі збройної агресії у складі окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Національної гвардії України, за нез`ясованих до цього часу обставин, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув.
 
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається із грошового забезпечення (коштів), які перебували на рахунку спадкодавця (заробітна плата)               та 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , яка на праві спільної часткової власності належить їй та членам її сім`ї, а саме: доньці від попереднього шлюбу - ОСОБА_4 та сину ОСОБА_2 у рівних частках кожному.
 
Вказувала, що 01 листопада 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенко І. В. було заведено спадкову справу № 69865893                   до майна померлого ОСОБА_2 . Вона прийняла спадщину після смерті сина                       на підставі частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України                                      (далі - ЦК України). При цьому відповідач також звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сина.
 
Вважала, що ОСОБА_2  необхідноусунути від права на спадкування за законом після смерті сина на підставі частини третьої статті 1224 ЦК України, оскільки він, як батько, мав обов`язок утримувати сина до досягнення ним повноліття, у нього була така можливість. Проте відповідач, будучи обізнаним, що його допомога необхідна для утримання дитини, від надання такої допомоги ухилявся, сина не утримував.
 
На думку позивача, з метою швидшого отримання коштів, виплата яких передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану», відповідач вчиняв дії щодо упізнання тіла, оформив свідоцтво про смерть ОСОБА_2 без зазначення точної дати смерті та із вказівкою про його загибель у березні 2022 року, що є сумнівним.
 
Посилалася на те, що відповідач безпідставно та неправомірно вчиняє на неї моральний та психологічний тиск, усвідомлюючи безпідставність свого претендування на спадщину після смерті сина. Зокрема, 18 січня 2023 року               ОСОБА_2 у месенджері Телеграм надіслав їй повідомлення щодо оформлення спадщини у зневажливій формі, у зв`язку із цим, вона пережила душевні страждання, в неї погіршилося самопочуття та почалися проблеми зі здоров`ям, чим завдано моральної шкоди. За останній час вона двічі потрапляла до лікарні та тривалий час лікувалася. При цьому вона розлучилася з відповідачем ще у 2001 році, відмовившись від права спільної сумісної власності подружжя на спільний житловий будинок, проте наразі ОСОБА_2 претендує на майно, яке належить їй та її дітям і ніколи йому не належало. Розмір компенсації за завдану моральну шкоду, яка буде достатньою компенсацією для відновлення її душевного стану позивачка визначила у розмірі 100 000 грн.
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд:
- усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 , що настала у березні 2022 року;
- стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року                       у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про усунення від права на спадкування, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо сина                          ОСОБА_2 , вчинення будь-яких неправомірних дій щодо нього, які би свідчили про його протиправну поведінку, свідомого невиконання батьком своїх батьківських обов`язків з утримання та виховання дитини.
 
Районний суд урахував, що ОСОБА_2 не був позбавлений батьківських прав щодо сина, тому на нього не може бути покладена відповідальність, встановлена частиною першою статті 166 Сімейного кодексу України (далі - СК України) щодо втрати прав, заснованих на спорідненості з дитиною.
 
При цьому суд першої інстанції відхилив посилання позивачки на обставини загибелі та впізнання відповідачем загиблого ОСОБА_2 , підстави набуття права власності спадкодавцем спірного нерухомого майна, оскільки це не входить до кола обставин, які підлягають доказуванню у вказаній справі.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, районний суд виходив із того, що позивачка не надала доказів на підтвердження наявності шкоди, протиправної поведінки відповідача та причинного зв`язку між такою поведінкою і завданою їй шкодою.

 

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачкою під час розгляду справи не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від утримання сина, у зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині усунення від права на спадкування. При цьому показання свідків самі по собі не є беззаперечним доказом наявності підстав для висновку про ухилення від утримання спадкодавця.
 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачка не скористалася гарантованим їй законом правом на стягнення з відповідача аліментів на утримання сина до досягнення ним повноліття та, за необхідності, додаткових витрат на дитину,                         в судовому порядку.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1                               у відшкодуванні моральної шкоди, апеляційний суд погодився з висновком районного суду про недоведеність її завдання як такої з боку відповідача. При цьому претендування спадкоємця на спадщину після смерті сина не є порушенням прав іншого спадкоємця, а тому відповідальність за такі дії не виникає. Суд зазначив,             що наявні в матеріалах справи скріншоти переписок між сторонами не                                        є образливими і не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Соботник Р. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким її позов задовольнити.
 
В іншій частині судові рішення у касаційному порядку не оскаржуються, тому, відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, Верховним Судом                    не переглядаються.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У жовтні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                        у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження                              у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У листопаді 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2025 року у задоволенні клопотання заявника про розгляд справи в судовому засіданні за участі сторінвідмовлено та справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Соботником Р. В., мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відмову                                         у задоволенні позову в частині усунення від права на спадкування.
 
Посилається на те, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не надали належної оцінки факту ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання сина, що відповідно до частини третьої статті 1224 ЦК України є підставою для усунення від права на спадкування за законом.
 
Посилається на те, що суди попередніх інстанцій встановили обставини на підставі недопустимих доказів, зокрема, на підставі фотографій відповідача разом із сином у різні періоди життя та зробили помилковий висновок про можливість наявності між ними певного зв`язку.
 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків та долучення до матеріалів справи письмових показань свідків.
 
Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник           ОСОБА_1 - адвокат Соботник Р. В. вказує неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою                                    статті 411 ЦПК України, оскільки суди необґрунтовано відхилили клопотання учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та встановили обставини, що мають суттєве значення,                           на підставі недопустимих доказів, що передбачено пунктом 4 частини другої                      статті 389 ЦПК України.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2024 року  ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав                             для скасування оскаржуваних судових рішень. Вважає оскаржувані рішення                    судів першої та апеляційної інстанції такими, що відповідають вимогам                            статей 263-265 ЦПК України.
 
Зазначає, що позивачкою не доведено факт ухилення його від виконання обов`язку щодо утримання спільного сина, що є її процесуальним обов`язком. При цьому внаслідок досягнутої з  ОСОБА_1 домовленості він виплачував кошти на утримання сина та не ухилявся від виконання обов`язку з його утримання, підтримував гарні стосунки із сином, брав участь у його вихованні.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
28 липня 1977 року ОСОБА_5 (батько позивачки) видано ордер № Г 306782                на сім'ю з чотирьох осіб ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (дружина),                              ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_8 (донька)) на зайняття квартири АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 23).

ОСОБА_2 та ОСОБА_9 з 20 вересня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва 20 вересня 1997 року                     (том 1, а. с. 12).
 
ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 є батьками  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва 09 жовтня 1999 року (том 1, а. с. 13).
 
Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 22 червня 2010 року шлюб між ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 було розірвано 26 червня 2001 року (том 1, а. с. 14).
 
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 червня 2013 року Відділом (органом) приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на підставі розпорядження органу приватизації від 17 червня 2013 року № 1382 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частинах належить квартира АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 25-29).
 
У березні 2022 року у віці 22 років помер ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 10 вересня 2022 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 657 (том 1, а. с. 16).
 
Відповідно до довідки про причину смерті від 12 серпня 2022 року причиною смерті ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , є кульове наскрізне поранення голови. Ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї (том 1, а. с. 15).
 
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається із грошового забезпечення (коштів), які перебували на рахунку спадкодавця (заробітна плата) та 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 (том 1, а. с. 26, 29).
 
01 листопада 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенко І. В. за заявою ОСОБА_1 заведено спадкову справу № 12/2022 (номер у спадковому реєстрі 69865893) до майна померлого у березні 2022 року ОСОБА_2 (том 1, а. с. 235-244).
 
17 січня 2023 року ОСОБА_2  звернувся доприватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Савенко І. В. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого у березні 2022 року ОСОБА_2 (том 1, а. с. 236).
 
14 лютого 2024 року судом першої інстанції за клопотанням позивачки були допитані свідки: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 (том 2, а. с. 103-104).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                   статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Соботником Р. В., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                   з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                     і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві             на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті                            (стаття 1218 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві                   на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті                                     (стаття 1218 ЦК України).
 
Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою
(частина третя статті 46 цього Кодексу).
 
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
 
Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
 
Відповідно до частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.
 
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,                      та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша                     статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),              що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                        у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
 
Звертаючись до суду із цим позовом,  ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач, як батько померлого, не займався вихованням та утриманням сина, не цікавився його життям, отже ухилився від виконання батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_2 , хоча мав таку можливість, що відповідно до частини третьої                       статті 1224 ЦК України є підставою для усунення його від права на спадкування. Позивачка вказувала, що син потребував допомоги, про що вона неодноразово повідомляла відповідача, проте останній допомоги на утримання сина не надавав.
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині усунення від права спадкування  ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів тієї обставини, що відповідач ухилився від виконання батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_2 , вчинення будь-яких неправомірних дій щодо нього, які би свідчили про його протиправну поведінку, свідомого невиконання батьком своїх батьківських обов`язків з утримання та виховання дитини.
 
При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що оцінені судом покази свідків не доводять винної поведінки відповідача, умисного ухилення від надання допомоги спадкодавцю. Під час вирішення спору позивачка не довела належними                                       і допустимими доказами факт ухилення відповідача від утримання сина, що                               є підставою для відмови у задоволенні позову про усунення від права на спадкування з підстав, передбачених частиною третьою статті 1224 ЦК України.
 
Отримані під час розгляду справи показання свідків не можуть бути єдиною та безумовною підставою для задоволення позову, оскільки вони самі по собі не                       є беззаперечним доказом наявності підстав для висновку про ухилення від утримання спадкодавця.
 
При цьому ОСОБА_2 не був позбавлений батьківських прав щодо сина, тому на нього не може бути покладена відповідальність, встановлена частиною першою статті 166 СК України щодо втрати прав, заснованих на спорідненості з дитиною.
 
Суд апеляційної інстанції, також урахував, що позивачка не скористалася гарантованим їй законом правом на стягнення з відповідача аліментів на утримання сина до досягнення ним повноліття та, за необхідності, додаткових витрат на дитину, в судовому порядку.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків та долучення до матеріалів справи письмових показань свідків є необґрунтованими, оскільки відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Скарга не містить доводів, як таке порушення вплинуло на правильність вирішення справи.
 
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами та неврахування наявних                                     у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суди забезпечили повний та всебічний розгляд цієї справи, дослідили її обставини у достатньому обсязі для ухвалення законних та обґрунтованих судових рішень в оскаржуваній частині.
 
Усі доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки судами попередніх інстанцій належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій                                      в оскаржуваній частині не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено                        з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені              у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Соботником Ростиславом Володимировичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. Ю. Гулейков   Б. І. Гулько   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець