КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 752/25037/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5242/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
04 вересня 2025 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
розглянувши у  порядку письмового провадження  цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року у складі судді Хоменко В.С.,
у цивільній справі за позовом комунального підприємства «Київський іподром» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У жовтні 2021 року комунальне підприємство «Київський іподром» звернулося у суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , у якому просило солідарно стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за проживання в гуртожитку та житлово-комунальні послуги за період з серпня 2020 року по вересень 2021 року в розмірі 13 237 грн 98 коп. Вирішити питання судових витрат.
 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 35 кв.м., користуються житлово-комунальними послугами, але свої зобов`язання по сплаті за надані послуги повністю не виконують, внаслідок чого утворилась заборгованість.
 
За таких обставин, просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за проживання в гуртожитку та житлово-комунальні послуги за період з серпня 2020 року по вересень 2021 року.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року позов КП «Київський іподром» задоволено. Вирішено питання судових витрат.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості зі ОСОБА_1 та ухвалити  нове рішення про відмову в позові. 
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що довідка № 10 від 24 вересня 2021 року надана стороною позивача на підтвердження наявності заборгованості є недостовірним доказом.
 
Вказано, що позивачем не зазначено за які саме житлово-комунальні послуги є заборгованість (газ, водовідведення, водопостачання, електроенергія, прибудинкова територія), обсяг спожитих житлово-комунальних послуг та механізм нарахування плати, тобто за якими тарифами здійснювалося нарахування.
 
Посилається на те, що плата за проживання у гуртожитку за своїм змістом не є платою за житлово-комунальні послуги.
 
Звертає увагу, що належних доказів наявної заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 13 237 грн 98 коп позивач суду не надав, а відтак підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги не має.
 
У відзиві на апеляційну скаргу КП «Київський іподром» просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року - залишити без змін. Вважає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, судом першої інстанції дотримано норм матеріального та процесуального права.
 
У запереченні на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що доводи позивача не відповідають фактичним обставинам справи.
 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
 
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги
Вбачається, що рішення суду оскаржується лише в частині вимог заявлених до ОСОБА_1 , а тому в решті не переглядається.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відповідно до справи рішенням виконавчого комітету КМР депутатів трудящих № 2 від 10 січня 1966 року було введено в експлуатацію гуртожиток на 100 місць по пр. 40-річчя Жовтня, 140 в м. Києві.
 
Наказом КМДА № 22 від 05 квітня 2001 року за позивачем було закріплено на праві повного господарського відання гуртожиток на 100 місць по АДРЕСА_4 .
 
Згідно наказу № 193 від 20 листопада 1991 року водія автомобіля "Нива" ОСОБА_2 було вселено до гуртожитку позивача, однак, ордер на вселення видано не було.
 
Наказом Київського державного іподрому від 24 квітня 1999 року ОСОБА_2 звільнено посади водія на підстави його власної заяви.
 
Відповідачі фактично продовжили проживати в гуртожитку, що підтверджується актом КП «Київський іподром» від 10 січня 2019 року.
 
Наказом Комунального підприємства "Київський іподром" № 02/В-А від 28 лютого 2012 року, із 01 березня 2021 року для мешканців гуртожитку встановлено плату за проживання в гуртожитку в розмірі 0,76 грн за 1 м2 площі жилого приміщення, які змінювались в зв`язку зі зміною тарифів, що підтверджується наданими до матеріалів справи наказів позивача (а.с. 93-94).
 
Вказані вище обставини підтверджено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року та постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року по справі №760/22080/20 за позов КП "Київський іподром" до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги  та не потребують повторного доведення з позиції ст. 82 ЦПК України (а.с. 7-21).
 
Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що позивачем надаються комунальні послуги відповідачам, однак вони належним чином не оплачуються, що є підставою для стягнення заборгованості за період з серпня 2020 року по вересень 2021 року в розмірі 13 237 грн 98 коп.
 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне. 
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до ст. 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.
 
Згідно ч. 1 ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
 
Відповідно до п. 2 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою Кабінету міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (далі Правила) користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності, договором найму (оренди) або іншим документом, що підтверджує право власності чи користування.
 
Відповідно до п. 7 Правил власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
 
Також відповідно до п. 11 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року # 498 (далі Примірне положення) наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом.
 
Відповідно до п. 15 Примірного положення особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).
 
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України № 2189-VIII "Про житлово-комунальні послуги", що введено в дію з 01.05.2019 року, споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
 
Аналогічний обов`язок покладався на споживача відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги", що діяв в період спірних правовідносин до 01 травня 2019 року.
 
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
 
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
 
Отже законодавством встановлений обов`язок споживача сплачувати в повному обсязі спожиті комунальні послуги. Відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надання житлово-комунальних послуг. А тому, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.
 
Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Аналогічна позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204св18).
 
Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження існування між сторонами зобов`язальних правовідносин з отримання відповідачами від позивача в строкове платне користування (найм) житлового приміщення у гуртожитку, у зв`язку із цим у них виник обов`язок сплачувати щомісячно позивачу плату за проживання в найманому житловому приміщенні гуртожитку. Така плата включає в себе витрати на оплату житлово-комунальних послуг, а також інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання.
 
Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованих висновків щодо стягнення з відповідачів заборгованості, яка виникла у зв`язку з невиконанням обов`язку по сплаті наданих послуг і колегія суддів погоджується з вказаними висновками.
 
При цьому колегія суддів враховує, що у справі № 760/22080/20 за позовом КП "Київський іподром" до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги уже було встановлено невиконання відповідачами обов`язку щодо сплати комунальних послуг за період з березня 2017 року по серпень 2020 року, що склало 22  653 грн 79 коп, а заборгованість у даній справі утворилась в період з серпня 2020 року по вересень 2021 року, з чого убачається, що після ухвалення рішення суду від 15 червня 2021 року відповідачі продовжили не виконувати належно оплату за надані їм житлово-комунальні послуги та проживання в гуртожитку.
 
Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Відповідно до 15 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого  постанови КМ від 20 червня 2018 року № 498,  особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору.
 
Плата за проживання у гуртожитку включає:
витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами);
інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).
 
Відповідно до справи, нарахування плати за користування житлово-комунальними послугами в гуртожитку  проводилося у відповідності до  згаданого Положення, а також на підставі   наказу комунального підприємства «Київський іподром» №02/В-А від 28.02.2012року, яким розмір плати визначався відповідно до фактично спожитих житлово-комунальних послуг  за тарифами згідно з умовами договорів постачальників комунальних послуг та розраховувалися  пропорційно  між фактично проживаючими мешканцями гуртожитку згідно  з показниками загальнобудинкових лічильників. В зимовий період  нарахування оплати за опалення проводилося  за опалення відповідно до квадратних метрів займаної мешканцями житлової площі згідно з показниками  відповідного лічильника.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не вказано за які послуги нараховано заборгованість є необґрунтованими, оскільки  як установлено матеріалами, нарахування плати за надані послуги  проведено  відповідно до наданих послуг з урахуванням даних загальнобудинкових показників лічильників, а факт часткової оплати  вартості наданих комунальних послуг свідчить про  визнання відповідачами факту отримання таких послуг.
 
Тобто доводи скарги фактично зводяться до незгоди з розрахунком заборгованості наведеного позивачем та щодо нарахування вказаної заборгованості, які колегія суддів не бере до уваги, оскільки скаржником не надано будь-яких доказів щодо спростування вказаного розрахунку, а також не надано свого контррозрахунку.
 
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
 
Скаржниця не скористалась наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення. 
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:

Судді: