УХВАЛА
24 червня 2025 року
м. Київ
справа № 705/2187/21 
провадження № 51-2326ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 , 
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2025 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 
встановив:
Прокурор звернулася до суду із касаційною скаргою на указане вище судове рішення щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , де стверджує про наявність підстав до його скасування, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК в касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.
За приписами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції може ухвалити рішення про погіршення становища засудженого не тільки за наявності таких вимог в касаційній скарзі, а й відповідних обґрунтованих доводів учасника кримінального провадження, змістом яких охоплюються належні підстави для такого рішення, оскільки, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 26 КПК, Суд не може на власний розсуд відшуковувати в оскарженому рішенні відповідні підґрунтя для цього.
Прокурор в касаційній скарзі, як на одну із підстав до скасування оскарженого судового рішення, посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, натомість обґрунтування таким доводам в контексті застосування Верховним Судом положень ст. 413 КПК у їх взаємозв`язку із тими, що визначені в статтях 436, 438 КПК, не наводить. По суті, з мотивів касаційної скарги вбачається, що прокурор ставить під сумнів обґрунтованість висновків апеляційного суду про перекваліфікацію дій засуджених, яких місцевий суд визнав винуватими у застосуванні насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілих з корисливою метою, за попередньою змовою групою осіб, наслідком чого було умисне заподіяння смерті потерпілому, а також у вчиненні крадіжки чужого майна, та кваліфікував за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Разом із тим прокурор не вказує, чому не сприймає як обґрунтовану кваліфікацію, здійснену апеляційним судом за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 119 КК, який дійшов переконання про вчинення засудженими у співучасті розбою та необережного вбивства, не вказує, які дії, які способи вчинення кримінальних правопорушень, які наслідки, які суб`єктивні ознаки отримали неправильну юридичну оцінку і не наводить відповідного обґрунтування до  спростування висновків суду апеляційної інстанції, без чого твердження про  неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність не  узгоджується із вимогою про скасування на цій підставі оскарженої ухвали та  призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. 
Касаційна скарга ґрунтується також на доводах про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, де прокурор стверджує, що цей суд мав ухвалити судове рішення у формі вироку, оскільки через перекваліфікацію дій засуджених погіршив їх правове становище, недотримався вимог ст.  420 КПК. При цьому не обґрунтовує, яким чином перекваліфікація дій засуджених із пунктів 6, 12 ч. 2 ст. 115 та ч. 3 ст. 185 КК на ч. 4 ст.  187 та ч. 1 ст. 119 цього Кодексу погіршила їх становище, не вказує, чому не підлягають застосуванню усталені правозастосовні позиції Верховного Суду, за якими суд може перекваліфікувати кримінально каране діяння з однієї статті на декілька статей кримінального закону, які передбачають відповідальність за менш тяжкі злочини, якщо при цьому не погіршується становище засудженого і не порушується право останнього на захист, якщо призначене за сукупністю злочинів покарання не є більш суворим, ніж максимальне покарання, передбачене санкцією статті (санкцією частини статті) КК, за  якою було кваліфіковане кримінально каране діяння у обвинувальному акті. 
Крім того, прокурор зазначає про порушення апеляційним судом приписів статей 23, 404  КПК, який, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, відмінні від встановлених місцевим судом, дослідив безпосередньо не всі докази, досліджені місцевим судом, а лише три протоколи огляду місця події та додатки до них від  30  листопада 2020 року.
Разом із тим, із оскарженого судового рішення убачається, що суд апеляційної інстанції безпосередньо дослідив показання свідків, потерпілої та обвинувачених, а також письмові докази у кримінальному провадженні. Водночас про невірне відображення в  ухвалі апеляційного суду зазначених обставин прокурор у скарзі не вказує.
З огляду на положення статей 433, 437 КПК, суд касаційної інстанції здійснює касаційний розгляд за касаційною скаргою про погіршення становища особи виключно в межах доводів і вимог касаційної скарги, тому наявність вказаних недоліків перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження та в подальшому прийняття одного з рішень, передбачених ст. 436 цього Кодексу. 
Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.
Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що  касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на  усунення недоліків.
Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.
Керуючись ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2025 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги - п`ятнадцять днів із дня її отримання.
Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                  ОСОБА_3