Номер провадження: 22-ц/813/2128/25 
Справа № 495/9337/23
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                               Назарової М.В.,
суддів:                                      Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря                Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивачка - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 
на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2024 року, ухвалене Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області у складі: судді Прийомової О.Ю. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась з вказаним позовом, який згодом доповнила та який мотивувала тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2014 року, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року розірваний.
Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З самого народження дитини рідний батько малолітньої ОСОБА_5 самоусунувся від виховання дитини. По теперішній час відповідач не відвідує доньку, не привітає її зі святами, не піклується існуванням, не спілкується з нею. Дитина росте та починає усвідомлювати той факт, що рідному батьку вона не потрібна.
Разом із тим, навіть в умовах воєнного стану, покинути межі держави без згоди батька дитина не може.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року по справі № 520/9914/15 позовну заяву ОСОБА_6 задоволено частково, розірвано шлюб та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В добровільному порядку ніколи ОСОБА_2 аліменти не сплачував, дитині не допомагав. 
Лише вжиття додаткових заходів (накладення заборони на перетин кордону України) змусило боржника виконувати батьківський обов`язок щодо сплати аліментів на утримання дитини. 
Така ситуація принижує гідність та честь як матері (яка вимушена докладати зусиль задля отримання аліментів на утримання доньки в примусовому порядку, задля отримання дозволу батька на перетин кордону, тощо), так і дитини (яка починає шукати в себе вади через відсутнє бажання батька проводити із нею час, піклуватися нею та мати нормальні стосунки.
11 серпня 2023 року адвокатом в інтересах позивача було скеровано заяву до Територіального відділу служби у справах дітей у Київському районі Одеської міської ради.
Шляхом усного повідомлення представник третьої особи по справі повідомили про те, що відмовляються розглядати дану заяву, оскільки 29 жовтня 2018 року вже було надано висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітньої ОСОБА_4 .
Під час активної фази бойових дій, так саме і на теперішній час, позивачка не змогла і не може скористатися своїм правом вільного пересування (оскільки не може лишити дитину в Україні), не може виконати свій материнський обов`язок в спосіб забезпечення безпеки дитини та вивезти дитину до своїх родичів в Ізраїль, оскільки зв`язок з батьком дитини втрачений, без нотаріального дозволу батька перетин кордону неможливий.
Наявність перешкод вивезення дитини за кордон змусило позивачку звернутися із відповідною позовною заявою до суду.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 жовтня 2022 року по справі № 947/4/2021 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .
До 31 грудня 2023 року ОСОБА_5 не отримувала ніяких подарунків від батька, вона не може впізнати біологічного батька в обличчя, не впізнає його в натовпі перехожих, дівчинка не відчуває почуттів до біологічного батька, не має з ним жодного зв`язку, жодної спільної теми для обговорення. Побачившись під кабінетом, в якому відбувалося засідання комісії 11 січня 2024 року, батько та дитина не привітались.
Зловживаючи своїми правами, відповідач підбурює родичів на встановлення контакту із дитиною в спосіб, який своєю непослідовністю та неочікуваністю лякає дитину, про що свідчить подія 06 лютого 2024 року. 
За фактом вчинення насильницьких дій зареєстроване звернення позивачки, внесене до ЖЄО за №1413 від 06.02.2024 року. 
Своєю непередбачуваною поведінкою відповідач наносить психологічну травму ОСОБА_5 , очами якої незнайомі їй люди, яких дитина не відносить до кола свого оточення через призму власного світогляду, про що свідчить висновок психолога (додаток до листа ЦСС ОМР від 15.12.2023 №04/01-4253), вчиняють агресивні дії відносно неї та матері, котру дитина знає, любить та шанує. 
Насильницькі дії як спосіб «налагодження відносин» із дитиною лякає не тільки позивачку, але і її доньку малолітню ОСОБА_5 , оскільки така поведінка має ознаки психологічно жорстокого поводження з дитиною.
Тому позивачка із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на вимоги п. 2, 3 ч. 1 ст. 164 СК України просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у відношенні малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав.
Від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 надійшов відзив на позовну заяву про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у сторін народилась спільна донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Шлюбні відносини у подружжя ОСОБА_8 не склалися і рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року по справі № 520/9914/15-ц шлюб було розірвано та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , у твердій грошовій сумі - 1000,00 грн, але не менше 30 відсотків від встановленого законом прожиткового мінімуму на відповідний вік дитини, щомісяця, до настання повноліття.
Далі, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2021 року, по справі № 947/38292/20 збільшено розмір аліментів, які стягувалися з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , та постановлено стягувати з відповідача на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1600,00 грн, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 грудня 2020 року та до повноліття дитини. 
Відповідач не погоджується з твердженнями позивачки, що він з самого народження малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , самоусунувся від виховання дитини, по теперішній час не відвідує доньку, не привітає її зі святами, не піклується її існуванням, не спілкується із нею, оскільки вважає зазначене твердження таким, що не відповідає дійсним обставинам. 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 почали мешкати окремо один від одного. Донька ОСОБА_5 , залишилася мешкати з матір`ю. 
Після того, як шлюб з ОСОБА_1 був розірваний та ОСОБА_2 почав мешкати окремо, мати їх спільної доньки ОСОБА_5 , позивачка по справі, намагається в будь – який спосіб чинити перешкоди щодо побачень, спілкуванні доньки із батьком, фактично, викресливши батька із життя дитини. 
Натомість ОСОБА_2 , неодноразово приходив за місцем проживання малолітньої доньки, щоб побачити дитину, провести з нею час, але позитивного результату навідування батька до доньки не отримав, оскільки частіше – не відчиняли двері, рідше – категорично висловлювалися в бік батька щодо його зустрічей із дитиною, висловлюючись про їх мету, щоб дитина зростала не знаючи батька. 
Відповідач шляхом переговорів намагався дійти згоди з ОСОБА_10 щодо побачень із донькою і особистої участі у житті доньки, але мати дитини на контакт з батьком дитини, щодо його участі у житті ОСОБА_5 не йшла. 
В 2017 році відповідач за сімейними обставинами перебував за кордоном і саме з цих причин не міг наполягати на зустрічах з дитиною і щомісячно сплачувати аліменти на утримання дитини, оскільки ОСОБА_5 на той час було трішки більше двох років, батько вважав, що змінити докорінно ситуацію, яка склалася він не зможе і його не стабільне фінансове становище не має негативно впливати на умови життя його доньки. 
 Повернувшись до України, ОСОБА_2 безліч разів «чергував» поблизу будинку де мешкає донька, намагався побачити свою доньку, провести з нею час, поспілкуватися, але мати дитини, завжди втікала з дитиною тільки побачивши ОСОБА_11 , з невідомих для останнього причин. 
 Розуміючи, що він як батько завдяки навмисним діям ОСОБА_1 , які направлені на чинення перешкод у спілкуванні батька з ОСОБА_5 втрачає зв`язок із дитиною, не бачить як зростає донька, не обізнаний щодо її потреб, інтересів тощо почав діяти в юридичній площині, звертаючись до служби у справах дітей Одеської міської ради щодо чинення перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні, зустрічах батька ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_12 .
Спеціалістами служби на звернення ОСОБА_2 проводилися профілактичні бесіди з ОСОБА_1 , щодо перешкод останньою у спілкуванні батька з донькою, але поведінка матері дитини не змінилася. 
Тому, 24.12.2021 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеса з позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї.
01 квітня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник зазначає, що позивачка визнає такі обставини, на які посилається у відзиві на позовну заяву сторона відповідача: ОСОБА_2 взагалі не виконує батьківські обов`язки щодо дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; за дев`ять років ОСОБА_2 один раз зробив подарунок своїй донці, який скерував 31.12.2023 засобами поштового зв`язку через ТОВ «Нова пошта», що підтверджується доданою відповідачем копією накладної; нібито, намагаючись поновити свої нібито порушені права щодо виховання дитини, відповідач за дев`ять років склав аж три заяви до служби у справах дітей Одеської міської ради: заяву від 08.10.2020 року № 1676-Г про підозру на нездоровий психічний фізичний стан дитини, заяву від 04.11.2020 року № 1818-Г про видачу доказів на підтвердження того, що він не позбавлений батьківських прав, заява – запит від 04 лютого 2021 року № 142-Г щодо надання переліку документів.
24 грудня 2021 року ОСОБА_2 звертався до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від дитини, проте через втрату інтересу до справи та не відвідування судових засідань ухвалою суду від 25.10.2022 року провадження по справі закрите. З рештою аргументів та доводів відповідача позивачка не погоджується та вважає, що в такий спосіб відповідач вводить суд в оману. 
Позивачка зазначає, що ніколи не чинила та не чинить перешкод у спілкуванні батька дитини із спільною їхньою донькою, проте поведінка відповідача є неприйнятною та такою, що суперечить здоровому глузду та порушує права дитини. 
По теперішній час ОСОБА_2 вважає себе ображеним колишньою дружиною, яка покинула його, тому в будь-який спосіб чинить всілякі перепони ОСОБА_1 . 
Одним із прикладів є не надання відповідачем дозволу на перетин дитиною кордону в тому числі після оголошеного воєнного стану. 
Дана обставина свідчить про те, що відповідач не має на меті розширення світогляду дитини, не піклується про її безпеку під час війни, а просто чинить перешкоди матері, отримуючи в такий спосіб задоволення. 
Наступним прикладом є погрози, які надходили на адресу ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 щодо позбавлення її ( ОСОБА_13 ) батьківських прав на дитину, за ініціативою ОСОБА_2 позивачка була змушена вдатися до активного захисту, тому, сприймаючи погрози як реальні, змушена була звернутися до суду із позовом про встановлення місця проживання дитини із матір`ю.
Також прикладом «розважання» ОСОБА_2 над ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є відмова ОСОБА_2 в добровільному порядку сплачувати аліменти на утримання дитини, що змусило ОСОБА_1 вдатися до активних дій та поновити своє порушене право на аліменти на утримання дитини в судовому порядку. 
Опинившись в ситуації: шлюб розірваний, дитина одного року ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) лишилася із ОСОБА_1 , роботи нема, можливості вийти на роботу також, - ОСОБА_1 11.03.2016 року отримала рішення про стягнення аліментів на утримання дитини. 
Намагаючись самоствердитися за рахунок ОСОБА_1 , яка опинилася в складних життєвим умовах, ОСОБА_2 відмовився також в добровільному порядку виконувати рішення суду, про що свідчить той факт, що справа про стягнення аліментів перебуває в провадженні виконавчої служби. 
Так саме прикладом знущання є той факт, що кожна людина в Україні розуміє, що на 1000 грн на місяць в реаліях 2016-2020 років неможливо утримувати дитину на належному рівні. 
Ухилення ОСОБА_2 від виконання ним батьківських обов`язків в частині утримання дитини на гідному до існування рівні змусило ОСОБА_1 звернутися до суду з питанням про збільшення розміру аліментів до 1600 грн. 
Проте, ОСОБА_2 ухилявся сплачувати навіть ці копійки в порядку примусового стягнення певний період часу, про що наявна довідка в матеріалах справи. 
Матір`ю - позивачкою створені гідні умови для виховання єдиної доньки: дівчина відвідує гуртки, спортивні секції, оплатні факультативи (про що долучені докази до позовної заяви), дівчина має окрему кімнату на території житлового приміщення, про що свідчить акт обстеження житлових умов, однак, ОСОБА_2 до цього відношення не має. 
Неодноразові намагання матері дитини отримати від батька дитини аліменти на рівні, який би забезпечував 50 % потреб дитини не знайшли відгуку в серці відповідача. 
Жодного подарунку до свят, жодного привітання зі святами, жодної комунікації із дитиною. 
18.12.2023 року відповідач скерував перший та єдиний подарунок доньці, виключно виходячи з мотивів цинізму, користі та переслідуючи свою мету (як можна більше зашкодити колишній дружині), оскільки йому було достеменно відомо, що ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву про позбавлення батьківських прав адже, 30.10.2023 року ОСОБА_2 був присутній на комісії з приводу порушеного питання та на той час отримав копію позовної заяви із додатками та ухвалу суду про відкриття провадження про позбавлення батьківських прав. 
В такий спосіб сторона позивача доводить суду поступове, активне та тривале ухилення ОСОБА_2 від виконання ним батьківських обов`язків. 
Враховуючи викладене, право дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку відповідачем порушено, адже, 1600 грн явно не вистачає на задоволень навіть мінімальних потреб дитини. 
Наводять суду яскравий приклад того, що даним судовим провадження позивачка переслідує єдину мету: захист прав своєї малолітньої доньки. 
В останньому засіданні Київської районної адміністрації ОМР за ініціативою органу місцевого самоврядування була присутня дитина. 
Батько не скористався можливістю поспілкуватися із донькою, він навіть її не привітав, стояв в одному коридорі із своєю рідною дитиною, з якою в останнє проводив час, коли їй було майже 2 роки, але в іншій компанії так, нібито, дитина його опонентом на засіданні, що скоро розпочнеться. Час очікування йшов уповільнено: дівчина з компанії, яка оточувала ОСОБА_2 , взяла у нього гроші та спустилася до буфету. 
Звідти вона принесла кожному з компанії води та батончик, дитині ані води, ані шоколадки батько не запропонував. 
Викладений приклад доводить, що ОСОБА_2 не має до дитини здорових батьківських почуттів, йому насправді взагалі байдуже що дитина їла всі ці роки, чи вона цікавилася та хто є її улюбленцем, в чому вона одягнена і ким хоче стати, коли виросте. 
На питання представників комісії, чи знає ОСОБА_5 особу, яка сидить поруч із нею, дитина відповіла: «Ні». 
Крім того, 19.01.2024 року за вих. № 2214/01-11 Київською районною адміністрацією складений висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , який вважає недопустимим доказом у справі, та обґрунтовує свої заперечення тим, що документ підписаний особою, яка не приймала участі в засіданні комісії, не вдавалася до встановлення обставин ситуації, дослідження та оцінки доказів, не чула аргументів та заперечень сторін та не має процесуальної працездатності (права підпису такого висновку). 
Так, зі змісту висновку, який не визнає позивачка, вбачається, що складений та підписаний цей документ на підставі пл. 2.10, 3.2. «Положення про Київську району адміністрацію Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради № 1934-VII від 26.04.2017 року, протоколу засідання комісії з питань захисту прав дітей від 11.01.2024 року №1. 
Висновок підписаний головою Київською районною адміністрацією Одеської міської ради Володимиром Сушковим. 
Тобто, очолення комісії з питань захисту прав дітей, участь у засіданнях комісії та підписання висновку не відноситься до повноважень, якими наділений голова Київської районної адміністрації Одеської міської ради Володимир Сушков, відповідно до Положення про Київську районну адміністрацію Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради № 1934-VII від 26.04.2017 року. 
У відповідь на адвокатський запит Київська районна адміністрація Одеської міської ради надала витяг з розпорядження № 365-01р від 31.08.2023 року, з якого вбачається, що голова Київської районної адміністрації Одеської міської ради Володимир Сушков (який підписав висновок комісії) не входить до складу комісії. 
Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що підписант голова Київської районної адміністрації Одеської міської ради Володимир Сушков наділений правом підпису висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_14 . 
Просила висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.01.2024 року про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_4 визнати неналежним доказом у справі.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 , про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Покладено на орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських обов`язків по відношенню до дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 вважає оскаржуване рішення незаконним, просить скасувати рішення Рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивачки, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, встановивши наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 ст. 164 СК України щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків з боку відповідача, мав обов`язок застосувати наслідки у вигляді позбавлення батьківських прав відповідача, врахувавши зміст заяви про доповнення підстав позовної заяви від 27.03.2024.
Оскільки сторона позивача в повному обсязі доказала суду першої інстанції, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Про це свідчить безініціативність, проявлена батьком-відповідачем за дев`ять років життя дитини до її (дитини) фізичного і духовного розвитку, її навчання, підготовку до самостійного життя; відповідач не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.
Зазначає, що відповідач не довів, що він належним чином виконує батьківські обов`язки, не подав жодного доказу на підтвердження відсутності його вини в усуненні від виконання батьківських обов`язків, проте суд не застосовує до спірних правовідносин приписи п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, надаючи перевагу в системі доказування поясненням представника відповідача перед письмовими доказами та поясненнями свідків сторони позивача.
Вказує, що суд першої інстанції взагалі проігнорував вимогу позивача про позбавлення відповідача батьківських прав через жорстоке поводження ним із Софією. Своїм рішенням суд надав право особі, поведінка якої стороною позивача ставиться під сумнів та має ознаки жорстокою психологічного поводження, - наближатися до дитини, спілкуватися із нею, лякати її. Суд жодного разу в очі не бачив відповідача, оскільки в жодне судове засідання відповідач не визнав за необхідне з`явитися.
Позивач стверджує, що суд першої інстанції, в спірному судовому рішенні, порушив принципи, передбачені ч. 1 ст. 2, ч. 1 та ч. 2 ст. 5, п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України, бо відмовляючи у задоволенні позову, суд не запропонував позивачу жодного іншого ефективного способу захисту, який би міг реально, а не потенційно повністю відновити порушені права позивача.
Таким чином, позивач обрав належний, ефективний та правомірний спосіб захисту, а суд першої інстанції, в цій частині спірного судового рішення, ухвалив несправедливе та не обґрунтоване рішення, бо вдався до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що у справі відсутні докази застосування до відповідача ОСОБА_2 заходів впливу у вигляді попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Однак, жодних доказів винної поведінки батька, ОСОБА_2 свідомого нехтування ним своїми обов`язками матеріали цивільної справи не містять.
Натомість матеріали справи містять докази, на які обґрунтовано посилався суд, що батько не байдужий до своєї доньки, любить її, бажає налагодити стосунки: зробив подарунок своїй донці, який скерував 31.12.2023 року засобами поштового зв`язку через ТОВ «Нова пошта», сплачує аліменти на утримання доньки (заборгованість по аліментам на 31 жовтня 2023 року відсутня), приходить на дитячий майданчик задля зустрічі із дитиною, заперечує проти позбавлення батьківських прав.
Доводи скаржника щодо жорстокого поводження з дитиною, як підставу для позбавлення батьківських прав відповідача, є незаконними та необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять ані доказів негативного впливу батька на психіку дитини, ані доказів скоєння батьком протиправних дій відносно дитини, тому просить апеляційну скаргу - залишити без задоволення, рішення - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
В судовому засіданні позивачка ОСОБА_15 та її представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги. Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Третя особа - орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, повістку отримали 03.05.2025 4:49:33 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 149 зв), надійшла заява, в якій просять провести судове засідання у відсутності представника Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, висновок від 19 січня 2024 року №2214/01-11 « Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 » підтримують, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, повідомили, що станом на теперішній час, Київською районною адміністрацією Одеської міської ради, як органу опіки та піклування розглядається проект висновку Служби у справах дітей Одеської міської ради від 14.04.2025 №05/10/4074 про визначення способів участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_7 повідомлена належним чином і в установленому законом порядку, повістку отримала 03.05.2025 4:49:33 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 150 зв). Клопотання представника відповідача ОСОБА_7 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду ухвалою суду від 28.02.2025 задоволено та роз`яснено, що у відповідності до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Спроби представника відповідача ОСОБА_7 вийти на зв`язок в режимі відеоконференції в судовому засіданні 10 червня 2025 року видалися невдалими, через що її участь була припинена та ухвалено розглядати справу за її відсутністю з урахуванням думки відповідача ОСОБА_2 , який не заперечував проти розгляду справи за відсутністю свого представника.
Від представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_16 надійшло клопотання про визнання явки відповідача обов`язковою, зобов`язавши ОСОБА_2 з`явитися до приміщення суду для участі у розгляді апеляційної скарги.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.06.2025, яка занесена до протоколу судового засідання, зазначено, що вказане клопотання не потребує процесуального вирішення, оскільки відповідач з`явився до судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2014 року, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року (а.с. 8, т. 1).
ОСОБА_17 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданим 28 лютого 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, на підставі актового запису № 2090, в графі батько зазначено – ОСОБА_2 , в графі мати – ОСОБА_18 (а.с. 7, т. 1).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року по справі № 520/9914/15-ц шлюб сторін розірвано та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , у твердій грошовій сумі - 1000,00 грн, але не менше 30 відсотків від встановленого законом прожиткового мінімуму на відповідний вік дитини, щомісяця, до настання повноліття. (а.с. 8, т. 1)
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08.02.2021 року по справі № 947/38292/20 збільшено розмір аліментів, які стягувалися з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , та постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1600,00 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 грудня 2020 року та до повноліття дитини. 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 26 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені, визначене місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . (а.с. 17-20, т. 1).
У Білгород-Дністровському відділі державної виконавчої служи у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на примусовому виконанню перебуває виконавчий лист № 947/38282/20, виданий Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1600,00 грн, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.12.2020 року та до повноліття дитини. 
Станом на 31 жовтня 2023 року заборгованість зі сплати аліментів згідно вищевказаного виконавчого листа відсутня, про що свідчить розрахунок заборгованості, складений головним державним виконавцем Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Мітістерства юстиції (м. Одеса) Балінської Л.В. (а.с. 90 т. 1).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що батько любить свою дитину, бажає налагодити з нею стосунки, скерував подарунок, бажає змінити свою поведінку на кращу, що свідчить про виправлення його поведінки, заборгованості по аліментах не має, а враховуючи, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її  утримують, та  ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому на теперішній час відсутні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.
Судом виснувано про недоведеність позивачкою того, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення відповідача батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання його батьківських обов`язків, та не доведено доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .
Але враховуючи поведінку відповідача щодо ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, неналежне виконання ним батьківських обов`язків, суд вважав, що його слід попередити, що у разі продовження такої поведінки він буде позбавлений батьківських прав.
Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів погоджує такі висновки суду.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.
Усталеною є практика Верховного Суду щодо застосування статті 164 СК України, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. 
Колегія суддів зауважує, що в оцінці обставин справи керується тим, що суд на перше місце має ставити як найкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Суд апеляційної інстанції доходить висновку про правильність висновків щодо відсутності підстав для доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки судом враховано, що позбавлення таких прав є виключною мірою і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. 
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.01.2024 № 2214/01-1, у відповідності зі ст. 164 СК України, відповідно до п.п. п.п. 2.10, 3.2 «Положення про Київську районну адміністрацію Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради № 1934- VII від 26 квітня 2017 року, протоколу засідання комісії з питань захисту прав дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.01.2024 року № 1, та діючи виключно в інтересах дитини, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відношенні малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 244-250, т. 1).
У вказаному висновку зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2016 року. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько заперечує стосовно позбавлення його батьківських прав відносно дитини, намагається приймати участь у вихованні доньки, але мати дитини перешкоджає йому, не дає можливість бачитись з дитиною, аліменти сплачує. Під час бесіди з малолітньою дитиною ОСОБА_4 спеціалістами територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі з`ясовано, дитина з батьком не спілкується і не бачиться, зі слів дитини батько їй не телефонує і не приїздить , її життям не цікавиться, дитина також йому не дзвонить і бачиться з ним не хоче. Зі слів дитини, батько не вітає її зі святами та не дарує подарунків на дні народження. Зі слів матері дитини ОСОБА_1 , вона повністю виконує батьківські обов`язки, доглядає за дитиною та має з нею гарні та довірливі відносини. Батько участі у вихованні дитини не приймає. Зазначила, що в умовах воєнного стану покинути межі держави без згоди батька дитини не може.
Суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що суд зробив правильні висновки щодо відсутності підстав доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки судом враховано, що позбавлення таких прав є виключною мірою і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. 
Посилання скаржника на те, що відповідач не довів, що він належним чином виконує батьківські обов`язки, не подав жодного доказу на підтвердження відсутності його вини в усуненні від виконання батьківських обов`язків, є необґрунтованими.
Щодо тягаря доказування, суд звертає увагу на позицію, висловлену в постанові КЦС ВС від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, вона полягає в тому, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач та його представник не довели та не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини, шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також, що неналежне виконання його батьківських обов`язків створює загрозу життю та здоров`ю дитини, або що таке буде відповідати якомога найкращому забезпеченню інтересів та прав дитини.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Щодо доводів, що суд не мав дискреційних повноважень приймати рішення про попередження відповідача, колегія суддів вважає таке доцільним, а застосування такого сприятиме зміні ставлення відповідача до виховання дитини, а також свідченням використання судом всіх належних в даному випадку засобів впливу на відповідача.
Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції взагалі проігнорував вимогу позивача про позбавлення відповідача батьківських прав через жорстоке поводження ним із ОСОБА_5 , то позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини, передбачені пунктом 3 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України.
У постанові Верховного Суду від 14 березня 2023 року у справі № 596/302/21 зазначено, що "тлумачення частини четвертою статті 22 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" свідчить, що законодавець поклав на суд обов`язок при вирішенні спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, відібрання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька дитини, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на законних підставах або не на основі рішення суду враховувати як факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини, так і за присутності дитини. Тобто в разі посилання учасників сімейного спору на факти вчинення одним з учасників домашнього насильства слід перевіряти чи відбувалося домашнє насильство щодо дитини або за її присутності. Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 753/23626/17 (провадження № 61-15474св21) та від 05 жовтня 2022 року у справі № 501/800/19 (провадження № 61-6503св21)".
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Не надано жодного доказу щодо обставин, які негативно характеризують відповідача, зокрема, притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності щодо будь-яких дій стосовно дитини, перебування на обліку у зв`язку із вживанням алкогольних або наркотичних засобів, ведення аморального способу життя та інше, що може свідчити про жорстоке поводження батька із дитиною.
Як правильно судом не взято до уваги і озвучена думка дитини стосовно своїх відносин із батьком, оскільки таке не може бути єдиною підставою для  позбавлення батьківських прав, т.я. вона не завжди може відповідати її інтересам (постанова Верховного Суду у справі № 705/3040/18 від 13 липня 2022 року).
Надані сторонами докази свідчать про бажання та спроби відповідача налагодити контакт із дочкою, обидві сторони визнавали факт сплати аліментів, пересилання подарунку відповідачем дитині, проте вони по-різному оцінюють та коментують наслідки таких спроб. Як не заперечуються сторонами і спроби відповідача особисто зустрічатися із дочкою та спілкуватися з нею, в чому позивачка вбачає стрес для дитини, яка не знає свого біологічного батька, натомість суд оцінює такі спроби відповідача як намагання відновити втрачений зв`язок батька із дитиною. Доказів свідомого залякування чи жорстокого поводження під час таких дій матеріали справи не містять.
Суд бере до уваги не лише тільки факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав, і його численні дії, які мали місце ще до звернення позивачки до суду із теперішнім позовом та які свідчать про те, що він не втратив інтересу до дитини та має реальне бажання змінити ситуацію та свою поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав за таких обставин не буде відповідати якнайкращім інтересам дитини.
Отже, доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до незгодою із судовим рішенням, проте не містять змістовних та переконливих мотивів для задоволення позову та позбавлення батька батьківських прав, не заслуговують на увагу та є безпідставними.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

                       п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 серпня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 13 червня 2025 року

Головуючий                                                                       М.В. Назарова

Судді:                                                                                 В.А.Коновалова
                                                        
                                В.В. Кострицький