П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2025 року
м. Київ
справа № 990/173/25
провадження № 11-214заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Шевцової Н. В.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Усенко Є. А.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Окружного адміністративного суду міста Києва в особі голови ліквідаційної комісії Прокопенка Олександра Петровича на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2025 (судді Кашпур О. В., Мельник-Томенко Ж. М., Радишевська О. Р., Смокович М. І., Уханенко С. А.) у справі № 990/173/25 за позовом Окружного адміністративного суду міста Києва в особі голови ліквідаційної комісії Прокопенка Олександра Петровича до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування, позиція відповідача
1. 16.04.2025 Окружний адміністративний суд міста Києва в особі голови ліквідаційної комісії Прокопенка О. П. звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовом, у якому просив визнати протиправним і скасувати рішення Вищої ради правосуддя ( далі -ВРП) від 01.04.2025 №674/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку».
2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що  на виконання вимог Закону України від 13.12.2022 №2825-ІХ « Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» Окружний адміністративний суд міста Києва як суб`єкт владних повноважень ліквідовано. Всі питання, які не пов`язані з відправленням правосуддя в період ліквідації суду, віднесені до повноважень ліквідаційної комісії як юридичної особи. Зокрема, до повноважень ліквідаційної комісії віднесено вирішення кадрових питань, що мають наслідком виплати, так і відносини з іншими органами. Таким чином, цей позов подається Окружним адміністративним судом міста Києва в особі голови ліквідаційної комісії Прокопенка О. П. не як суб`єктом владних повноважень, а як юридичною особою.
3.         Позивач зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/2696/21, зокрема, було зобов`язано Окружний адміністративний суд міста Києва видати наказ, яким зарахувати ОСОБА_1 до штату суддів Окружного адміністративного суду міста Києва. Разом із тим суд не вказав, на кого покладено обов`язок щодо винесення такого наказу. На думку позивача, після встановлення факту протиправності звільнення ОСОБА_1 з посади судді, ВРП не прийняла рішення щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді, за поданням якого Президент України видав відповідний указ. Відтак ОСОБА_1 не був зарахований до штату Окружного адміністративного суду міста Києва, а відповідно не здійснював правосуддя. Вказані обставини свідчать про невідповідність ОСОБА_1 правовому статусу судді, а відтак і відсутність правових підстав для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 01.04.2025 № 674/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку».
4.         Крім того, позивач посилається на те, що ліквідаційна комісія в ході виконання своїх повноважень видала наказ від 13.02.2025 № 22/к, яким скасувала наказ Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.12.2024 № 103/к «Про зарахування ОСОБА_1 до штату суддів Окружного адміністративного суду міста Києва». Також позивач звертає увагу на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 виповнилось 65 років, що вказує про наявність правових підстав для припинення повноважень останнього в силу закону, що не було враховано відповідачем при винесенні оскаржуваного рішення.
5.         Вказані обставини не були досліджені ВРП при винесенні оскаржуваного рішення, а тому відповідач, приймаючи це рішення, протиправно поклав на позивача обов`язок щодо звільнення судді, який не обліковується в штаті Окружного адміністративного суду міста Києва.
6.         На підставі наведеного позивач уважає, що ВРП при прийнятті оскаржуваного рішення діяла не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання принципу рівності перед законом, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
7. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 квітня 2025 року у справі № 990/173/25 відмовлено у відкритті провадження.
8. Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення у цій справі є актом індивідуальної дії, бо встановлює індивідуалізовані юридичні наслідки щодо звільнення судді у відставку, а отже, право на його оскарження надано виключно особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.
9.         Касаційний адміністративний суд зазначив, що доводи позивача про те, що Вища рада правосуддя протиправно поклала на позивача обов`язок щодо звільнення судді, який не обліковується в штаті Окружного адміністративного суду міста Києва, спростовуються змістом спірного рішення, в якому посилання на таке зобов`язання відсутнє. 
10.      Суд першої інстанції виснував про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі за поданим позовом та відмовив у його відкритті на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі
11. Не погодившись із цим судовим рішенням, 08.05.2025 позивач подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2025, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
12. Обґрунтовуючи свою позицію, позивач зазначив, що Касаційний адміністративний суд,  розглядаючи справу як суд першої інстанції вказав, що оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії, бо встановлює індивідуалізовані юридичні наслідки щодо звільнення судді у відставку, а отже, право на його оскарження надано виключно особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.
13.      Водночас вказане рішення також безпосередньо вливає на діяльність Окружного адміністративного суду міста Києва як юридичної особи та стосується його прав і обов`язків.
14.      Апелянт зазначив, що  за наслідками прийняття рішення ВРП від 01.04.2025 №674/0/15-25 ОСОБА_1 звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про надання йому: 
- довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, видану судом, з якого суддя вийшов у відставку, з урахуванням суддівської винагороди (винагороди судді) судді, який працює на відповідній посаді, та всіх надбавок, зокрема за наявність наукової ступені к. ю. н.; 
- розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання; 
- завірену копію наказу про звільнення з посади судді з зазначенням про виплату вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою. 
15.      Проте запитувані документи не могли бути надані, з огляду на те, що ОСОБА_1 не обліковувався в штаті Окружного адміністративного суду міста Києва, як і не було йому зараховано до стажу роботи період з 06.09.2010 по 25.12.2024. Вказане свідчить про виникнення правових наслідків для Окружного адміністративного суду міста Києва, які виникають за результатами прийняття оскаржуваного рішення від 01.04.2025 № 674/0/15-25.
16.      Таким чином, ВРП, приймаючи таке рішення, протиправно поклала на позивача обов`язок щодо звільнення судді, який не обліковується в штаті Окружного адміністративного суду міста Києва.
17.      Скаржник наголосив, що рішення ВРП від 01.04.2025 № 674/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку» безпосередньо зачіпає права Окружного адміністративного суду міста Києва, а відтак не є актом індивідуальної дії, а є рішенням, яке стосується прав і законних інтересів саме судді (суддів) та суду.
Позиція інших учасників справи
18. На момент розгляду справи відзив на апеляційну скаргу Окружного адміністративного суду міста Києва в особі голови ліквідаційної комісії Прокопенка О. П. до Великої Палати Верховного Суду не надійшов.
Рух апеляційної скарги
19. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 04.06.2025 відкрила апеляційне провадження у цій справі за апеляційною скаргою Окружного адміністративного суду міста Києва в особі голови ліквідаційної комісії Прокопенка Олександра Петровича на ухвалу Касаційного адміністративного суду від 21.04.2025, а ухвалою від 03.07.2025 призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників на 17.07.2025.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
20.      Велика Палата Верховного Суду, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
21.      Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
22.      Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
23.      Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
24.      Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3 частини першої статті 5 КАС України).
25.      Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
26.      Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
27.      За змістом частини четвертої статті 22, частини першої статті 266 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, зокрема, справи щодо законності актів, дій чи бездіяльності ВРП.
28.      Зазначеним нормам процесуального закону кореспондують приписи частини першої статті 35 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», згідно з якою рішення ВРП може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
29.      Отже, спір з приводу оскарження рішення ВРП належить до юрисдикції адміністративного суду.
30.      Разом із тим у силу приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
31.      Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (пункт 4.1 мотивувальної частини вказаного Рішення).
32.      Так, предметом спору в цій справі є правомірність / протиправність рішення ВРП від 01.04.2025 № 674/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у зв`язку з поданням заяви про відставку».
33.      Приписами частини третьої статті 116 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до ВРП, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
34.      Відповідно до частин першої, четвертої статті 55 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні ВРП. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.
35.      Згідно із частиною першою статті 57 вказаного Закону рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом.
36.      За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.
37.      Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
38.      Так, відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті (рішенні) особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
39.      Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.
40.      Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
41.      Подібний правовий висновок з розгляду спорів щодо оскарження актів індивідуальної дії висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 06.10.2021 у справі № 9901/26/21, від 03.11.2021 у справі № 9901/226/21, від 02.02.2022 у справі № 9901/256/21, від 16.03.2023 у справі № 9901/494/21, від 06.04.2023 у справі № 990/152/22.
42.      Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
43.      Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
44.      Крім того, законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією із цілей таких обмежень є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів, зокрема як у цій справі. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.
45.      У цій справі голова ліквідаційної комісії Окружного адміністративного суду міста Києва Прокопенко О. П.  звернувся до Касаційного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування акта індивідуальної дії, а саме рішення ВРП від 01.04.2025 № 674/0/15-25, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва у відставку.
46.      Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що оскаржуване рішення у цій справі є актом індивідуальної дії, бо встановлює індивідуалізовані юридичні наслідки щодо звільнення судді у відставку,  а отже, право на його оскарження надано виключно особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.
47.      Крім того, законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією із цілей таких обмежень є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів, зокрема як у цій справі. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.
48.      Таке правозастосування відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 14.09.2023 у справі № 990/73/23.
49.      Суд першої інстанції правильно виснував, що позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
50.      Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду  від 22.03.2018 в справі № П/9901/135/18 (провадження № 11-70сап18), від 31.01.2019 в справі № 9901/56/19 (адміністративне провадження № П/9901/56/19), від 27.06.2019 в справі № 9901/920/18 (провадження № 11-1455заі18).
51.      Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
52.      Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для відкриття провадження у цій справі, у зв`язку з чим Касаційний адміністративний суд обґрунтовано відмовив у його відкритті на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України. 
53. Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи апелянта щодо нібито покладання ВРП на позивача обов`язку звільнити суддю, який не перебуває у штаті Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки такі доводи не відповідають змісту оскаржуваного рішення, в якому відсутні вказівки на наявність відповідного зобов`язання. 
54.      Інші міркування і твердження скаржника в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в оскаржуваній ухвалі.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
55.      Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
56.      Згідно з положеннями статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
57.      Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, адже оскаржувану ухвалу від 21.04.2025 суд першої інстанції постановив з дотриманням норм матеріального та процесуального права, викладені в апеляційній скарзі твердження позивача не спростовують правильності висновків суду.
Висновки щодо розподілу судових витрат
58.      Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
59.      Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
60.      Керуючись статтями 266, 308, 311, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу Окружного адміністративного суду міста Києва в особі голови ліквідаційної комісії Прокопенка Олександра Петровича залишити без задоволення.
2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.04.2025 у справі № 990/173/25 за позовом Окружного адміністративного суду міста Києва в особі голови ліквідаційної комісії Прокопенка Олександра Петровича до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                               Н. В. Шевцова 
Судді: | О. О. Банасько           О. Л. Булейко           І. А. Воробйова           О. А. Губська           А. А. Ємець           В. В. Король           О. В. Кривенда           С. Ю. Мартєв | | К. М. Пільков С. О. Погрібний Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець І. В. Ткач О. С. Ткачук В. Ю. Уркевич Є. А. Усенко