ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 р. 	Справа № 480/4050/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 (ухвалене суддею Шевченко І.Г.)  по справі № 480/4050/24
за позовом                ОСОБА_1  
до               Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області                       
про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся  до   суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому просила: визнати неправомірними на скасувати рішення ГУ ПФУ в Сумський області від 15.11.2023 року № 182950009105 про відмову в призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; зобов`язати ГУ ПФУ в Сумський області зарахувати до загального страхового стажу періоди роботи з 01.01.2006 по 07.04.2006, з 08.04.2008 по 17.03.2009, з 21.04.2009 по 16.01.2010, з 12.04.2010 по 18.03.2011,  11.04.2011 по 26.02.2012, з 01.12.2012 по 21.03.2013, з 22. 03.2013 по 23.06.2013, з 23.10.2013 по 05.10.2014, з 01.12.2014 по 13.10.2015, з 06.05.2016 по 25.04.2017, з 07.06.2017 по 15.12.2017 роки; зобов`язати ГУ ПФУ в Сумський області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням страхового стажу та заробітної плати набутою під час трудової діяльності на території російської федерації з часу звернення за призначенням пенсії, тобто з 06.11.2023. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 31.03.2025   позов  задоволено частково, а  саме: визнано протиправним та скасовано  рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 15.11.2023 №182950009105 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 07.11.2023 пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV, зарахувавши до його страхового стажу періоди роботи з 01.01.2006 до 07.04.2008, з 08.04.2008 до 17.03.2009, з 21.04.2009 до 16.01.2010, з 12.04.2010 до 18.03.2011, з 11.04.2011 до 26.02.2012, 01.12.2012 до 21.03.2013, з 22.03.2013 до 23.06.2013, з 23.10.2013 до 05.10.2014, з 01.12.2014 до 13.10.2015, з 06.05.2016 до 25.04.2017 та з 07.06.2017 до 15.12.2017 в  Закритому акціонерному товаристві «Інвестиційно-будівельна компанія «Нове будівництво».
Не погодившись із рішенням            суду першої            інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від  31.03.2025     та прийняти  нове рішення, яким у  задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування",   Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
          Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині  задоволення позовних вимог. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення віку в 60 років, 10.11.2023   звернувся до Конотопського об`єднаного управління ПФУ із заявою про призначення пенсії. При цьому, як вбачається з розписки-повідомлення до заяви позивача від 10.11.2023, ОСОБА_1  додано паспорт, РНОКПП, військовий квиток, дві трудові книжки (а.с.38).
За результатами розгляду вищезазначеної заяви,  рішенням ГУ ПФУ в Сумській області від 15.11.2023 № 182950009105 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком, відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV, оскільки необхідний страховий стаж, визначений ст. 26   Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV складає 30 років, а страховий стаж ОСОБА_1 - 23 роки 04 місяці та 07 днів, оскільки   до страхового стажу не зараховано згідно з даними трудової книжки НОМЕР_1 від 05.01.2006 періоди роботи позивача в російській федерації:  з 01.01.2006 до 07.04.2008, з 08.04.2008 до 17.03.2009, з 21.04.2009 до 16.01.2010, з 12.04.2010 до 18.03.2011, з 11.04.2011 до 26.02.2012, з 01.12.2012 до 21.03.2013, з 22.03.2013 до 23.06.2013, з 23.10.2013 до 05.10.2014, з 01.12.2014 до 13.10.2015, з 06.05.2016 до 25.04.2017, з 07.06.2017 до 15.12.2017, так як відповідно до Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць даної Угоди та членів їх сімей здійснюється згідно законодавства держави, на території якої вони проживають. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та розірвання дипломатичних відносин з країною-агресором Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 29.11.2022 № 1328 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення”. Таким чином, обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому в незалежних державах страховий стаж та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійсняється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів.
Позивач з таким рішенням відповідача не погодився та звернувся до суду з цим позовом.
Позивач не погодився з вищезазначеним рішенням відповідача та звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки стаж набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи зараховуються до трудового стажу, у зв`язку з чим Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, відмовляючи зарахувати   періоди роботи    ОСОБА_1  з 01.01.2006 до 07.04.2008, з 08.04.2008 до 17.03.2009, з 21.04.2009 до 16.01.2010, з 12.04.2010 до 18.03.2011, з 11.04.2011 до 26.02.2012, 01.12.2012 до 21.03.2013, з 22.03.2013 до 23.06.2013, з 23.10.2013 до 05.10.2014, з 01.12.2014 до 13.10.2015, з 06.05.2016 до 25.04.2017 та з 07.06.2017 до 15.12.2017 в   Закритому акціонерному товаристві “Інвестиційно-будівельна компанія “Нове будівництво» на території російської федерації, діяло не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Суд апеляційної інстанції  погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
          Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України  визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (п. 6 ч. 1  ст. 92 Конституції України).
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає  Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003  (в подальшому - Закон № 1058- IV).
Відповідно до частин 1, 2  статті 26 Закону № 1058-ІV  особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років.
Судовим розглядом встановлено, що позивач досяг 60-річного віку 26.10.2023. Таким чином, для призначення позивачу пенсії за віком після набуття ним встановленого  законом 60-річного віку, його загальний страхований стаж повинен був становити не менше 30 років.
Відповідно до   ст. 8 Закону № 1058-IV,  право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим  Законом  та досягли встановленого цим  Законом  пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Обсяг страхового стажу (стажу роботи) є одним із основних чинників для визначення розміру пенсійних виплат.
Згідно із ч. 1  ст. 1 Закону № 1058-IV,  термін  страховий стаж  визначений як період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим  Законом  і за який сплачено страхові внески, а страховий стаж у солідарній системі визначений частиною першою  статті 24 Закону  як період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього  Закону  за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим  Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Страховий стаж обчислюється в місяцях (ч.ч. 2, 3  ст. 24 Закону № 1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим  Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абз. 1 ч. 4  ст. 24 Закону № 1058-IV).
Згідно зі ст. 62 Закону “Про пенсійне забезпечення”,   основним документом, що підтверджує наявний трудовий стаж для призначення пенсій, є трудова книжка.
Відповідно до   пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (в подальшому - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно із п. 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до   трудової книжки позивача від НОМЕР_2 від 05.01.2006 ОСОБА_1 : з 01.01.2006 до 07.04.2008, з 08.04.2008 до 17.03.2009, з 21.04.2009 до 16.01.2010, з 12.04.2010 до 18.03.2011, з 11.04.2011 до 26.02.2012, 01.12.2012 до 21.03.2013, з 22.03.2013 до 23.06.2013, з 23.10.2013 до 05.10.2014, з 01.12.2014 до 13.10.2015, з 06.05.2016 до 25.04.2017 та з 07.06.2017 до 15.12.2017 працював на території російської федерації в  Закритому акціонерному товаристві “Інвестиційно-будівельна компанія “Нове будівництво”. Загальний трудовий стаж позивача, здобутий ним на цьому підприємстві становить більше ніж повних 9 років
Згідно із оскаржуваним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, підставою для неврахування до страхового стажу періодів роботи позивача на у спірний період  на території рф стало те, що Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць даної Угоди та членів їх сімей здійснюється згідно законодавства держави, на території якої вони проживають. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та розірвання дипломатичних відносин з країною-агресором Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 29.11.2022 № 1328 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення”. Таким чином, обчислення страхового стажу, набутого в республіках колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік, а в подальшому в незалежних державах страховий стаж та врахування нарахованої на їх території заробітної плати здійсняється відповідно до законодавства України з урахуванням двосторонніх угод/договорів.
Відповідно до частини 2  статті 4 Закону № 1058-IV  якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Згідно із вимогами статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, яка діяла в період виникнення спірних правовідносин та в період роботи позивачки на території рф, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення визначено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно із абзацом 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом рф «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року (діючої в період роботи позивачки на території рф), трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві., яка набрала законної сили 02 грудня 2022 року.
Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.
Незарахування стажу роботи чи розмірів заробітної плати в період чинності міжнародної угоди, які працювали за межами України, у зв`язку з денонсацією угоди щодо пенсійного забезпечення з державами, - є неприпустимим та порушує конституційні принципи. Так, працюючи за межами України, особа мала легітимні очікування щодо її пенсійного забезпечення. За наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Варто зауважити, що відповідно до частини 1 статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, припинення договору відповідно до його положень або відповідно до Конвенції звільняє учасників договору від усякого зобов`язання виконувати договір у майбутньому та не впливає на права, зобов`язання або юридичне становище учасників, які виникли в результаті виконання договору до його припинення.
Таким чином, прийняття  постанови Кабінетом Міністрів України від 29.11.2022 №  1328  та  Закону України № 2783-IX, який набрав чинності 23.12.2022, не є підставами для відмови в зарахуванні до страхового стажу роботи позивача спірного періоду роботи на території рф, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень, а позивач працював у російській федерації в той час, коли Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав. При цьому, суд зазначає, що за наявності чинних, у період роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Із урахуванням вищевикладеного суд апеляційної інстанції вважає, що   оскільки стаж набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи зараховуються до трудового стажу, отже Головне управління  Пенсійного фонду України в Сумській області, протиправно  відмовило  у зарахувати   періоди роботи    ОСОБА_1 з   01.01.2006 саме до 07.04.2008, а також з 08.04.2008 до 17.03.2009, з 21.04.2009 до 16.01.2010, з 12.04.2010 до 18.03.2011, з 11.04.2011 до 26.02.2012, 01.12.2012 до 21.03.2013, з 22.03.2013 до 23.06.2013, з 23.10.2013 до 05.10.2014, з 01.12.2014 до 13.10.2015, з 06.05.2016 до 25.04.2017 та з 07.06.2017 до 15.12.2017 в    Закритому акціонерному товаристві “Інвестиційно-будівельна компанія “Нове будівництво» на території російської федерації, оскільки діяло не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим   рішення  Головного управлінням Пенсійного фонду України в Сумській  області  про відмову в призначенні пенсії  від 15.11.2023 № 182950009105,   підлягає скасуванню.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суд першої інстанції, що  належним способом захисту прав позивача є   зобов`язання    відповідача  призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 07.11.2023 пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV, зарахувавши до його страхового стажу періоди роботи з 01.01.2006 до 07.04.2008, з 08.04.2008 до 17.03.2009, з 21.04.2009 до 16.01.2010, з 12.04.2010 до 18.03.2011, з 11.04.2011 до 26.02.2012, 01.12.2012 до 21.03.2013, з 22.03.2013 до 23.06.2013, з 23.10.2013 до 05.10.2014, з 01.12.2014 до 13.10.2015, з 06.05.2016 до 25.04.2017 та з 07.06.2017 до 15.12.2017 в Закритому акціонерному товаристві “Інвестиційно-будівельна компанія “Нове будівництво”.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги апеляційної скарги відповідача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням    вимог матеріального та процесуального права.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до    ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а    рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.03.2025   без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням    норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст. ст.         243,         308,         311,         316,         322,         325,         326,         328,         329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -  

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 по справі № 480/4050/24 - залишити без змін. 
 Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Л.В. Любчич