ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/4173/24  Номер провадження 22-ц/814/2424/25	Головуючий у 1-й інстанції Морозовська О. А.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 липня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Чумак О.В.,
суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2025 року, ухвалене суддею Морозовською О.А. 
по справі за позовом ОСОБА_1 до Комишнянської селищної ради Миргородського району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Миргородська районна військова адміністрація про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай), 

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комишнянської селищної ради Миргородського району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Миргородська районна військова адміністрація про встановлення  факту, що має юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай).
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 04.06.1995 року він на підставі рішення загальних зборів був прийнятий у члени КСП ім. Ульянова Миргородського району Полтавської області та йому надана робота на МТФ № 1, що підтверджується копією трудової книжки № НОМЕР_1 . 
01.07.1995 року його було направлено на навчання в Миргородське ПТУ № 44. 
Після навчання в Миргородському ПТУ № 44 з 14.09.1998 року позивачу надана робота на МТФ № 1. 
01.11.1999 року позивача звільнено з роботи з у зв`язку з призовом на військову службу, але не з членів КСП, що підтверджується копією військового квитка серія НОМЕР_2 та вище вказаної трудової книжки. 
29.03.2000 року, позивач звільнений з членів КСП ім. Ульянова в зв`язку з реорганізацією КСП згідно ст. 40 п. 1 КЗоТ України. 
Тривалий час позивач вважав, що не має права на земельну частку (пай), та не знав, що незалежно від кількості відпрацьованих років та членства в КСП, він має право на земельну частку (пай), так як на момент розпаювання КСП «ім.Ульянова» був його членом, рішення про виключення його з членів КСП не приймалося.
У листі Комишнянської селищної ради від 17.09.2024 заначено, що згідно Додатку № 1 до Державного акту ПЛ № 26 на право колективної власності на землю до списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Ульянова громадянин ОСОБА_1 внесений не був. 
Позивач вважає, що його помилково не було включено до вказаного списку осіб, що мають право на земельну частку (пай). Крім того, права позивача як члена КСП ніким не оспорювалися, зокрема позивачу було видано свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія ПО № 2709620 від 28.01.2001 року. 
Згідно архівної довідки № 07-04/129 від 11.09.2024 року у протоколі № 6 засідання правління КСП ім. Ульянова (с. Остапівка) від 29.08.1995 року значиться: Вирішили: Рекомендувати загальним зборам підприємства прийняти ОСОБА_1 в члени підприємства і направили на навчання в СПТУ - 44. 
Відповідно до відповіді № 3863/15-24 від 16.09.2024 року відділу № 2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління держгеокадастру на ім`я ОСОБА_1 відсутні записи щодо реєстрації сертифікату на земельну частку (пай). 
Відповідно до відповіді відділу № 2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління держгеокадастру вартість земельної частки (паю) в межах Остапівської сільської ради в розмірі 2,465 становить 44977,3 грн.
В зв`язку з тим, що відповідно до ст. 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року № 1529/99 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» протягом 1999-2001 років колективні сільськогосподарські підприємства були реформовані, у позивача, відсутня будь-яка інша можливість у реалізації свого права на земельні частку (пай). 
КСП ім. Ульянова було реформоване в «Приватно-Орендне підприємство Остапівське», яке відповідно до витягу з реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань 26.11.2013 року на підставі рішення Господарського суду Полтавської області № 7/117 від 22.10.2013 року припинило свою діяльність.
Враховуючи виклалене, з огляду на те, що при складанні списків членів КСП «ім. Ульянова» помилково не було внесено прізвище позивача, який був членом КСП, ОСОБА_1 просив суд встановити факт, що ОСОБА_1 був членом колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «ім. Ульянова» с. Остапівка, Миргородського району Полтавської області з 04.06.1995 року по 29.03.2000 рік та визнати за ним право на земельну частку (пай), площею 2,465 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 44977,3 грн., яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «ім.Ульянова» с. Остапівка, Миргородського району, Полтавської області, виділивши її з земель запасу (резерву), що перебувають у комунальній власності Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області, розташованих в адмінмежах останньої.
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Комишнянської селищної ради Миргородського району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Миргородська районна військова адміністрація про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай) відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довів, що він був прийнятий у члени КСП ім. Ульянова з 04.06.1995 року по 29.03.2000 року, і що після видачі КСП ім. Ульянова державного акту на право колективної власності на землю у період своєї роботи він був прийнятий у члени підприємства у передбаченому порядку, тому відсутні підстави для виділення йому земельної частки (паю) із земель резервного фонду.
Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Жага Е.Г., просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що позивачем були надані належні докази перебування ОСОБА_1 у членах КСП на момент проведення розпаювання земель колишнього КСП ім. Ульянова, зокрема, трудову книжку колгоспника, архівну довідку засідання правління КСП ім. Ульянова від 29.08.1995 та свідоцтво видане ОСОБА_1 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства ім. Ульянова, що свідчить про помилковість висновків місцевого суду. 
Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Від представника ОСОБА_1 адвоката Жаги Е.Г., представника Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області Харченка В.І. та представника Миргородської районної державної адміністрації Дяківнича В.А. до суду надійшли заяви про розгляд справи без їй участі.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно копії трудової книжки колгоспника № НОМЕР_1 від 04.01.1999 року позивач 04.06.1995 року був прийнятий в члени КСП ім. Ульянова і йому надана робота на МТФ №1.
01.09.1995 року позивач направлений на навчання в Миргородське ПТУ № 44 і з 01.09.1995 року по 26.06.1998 року позивач навчався в Миргородському ПТУ № 44 по спеціальності водій.
14.09.1998 року позивачу надана робота на МТФ № 1.
З 01.11.1999 року позивач був звільнений з роботи у зв`язку з призовом робітника на військову службу.
В процесі реорганізації КСП ім. Ульянова реорганізовано в ПОП «Остапівське».
29.03.2000 року позивача звільнено з членів КСП ім. Ульянова в зв`язку із реорганізацією КСП згідно ст. 40 п. 1 КЗоТ України. (а.с. 14-15).
Відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства Серія ПО № 270960 виданого Остапівською сільською радою, ОСОБА_1 має право на пайовий фонд майна КСП ім. Ульянова ПОП «Остапівське» відповідно до списку осіб, затвердженого зборами співвласників 18.05.2001 (а.с. 19).
Згідно наданої архівним відділом Миргородської районної військової адміністрації Полтавської області архівної довідки від 11.09.2024 року № 07-04/129, у протоколі № 6 засідання правління КСП ім. Ульянова (с. Остапівка) від 29 серпня 1995 року значиться: Слухали: Заяву ОСОБА_1 про те, щоб прийняти в члени підприємства і надати направлення на навчання в СПТУ-44. Вирішили: рекомендувати загальним зборам підприємства прийняти ОСОБА_1 члени підприємства і направили на навчання в СПТУ-44. У протоколах загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Ульянова за 1995-1996 роки відомості про прийняття в члени КСП ім. Ульянова ОСОБА_1 відсутні (а.с. 18).
Відповідно до листа виконавчого комітету Комишнянської селищної ради від 17.09.2024 № 01.5-08/1521, згідно додаку № 1 до Державного акту ПЛ № 26 на право колективної власності на землю до списку громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Ульянова громадянин ОСОБА_1 внесений не був (а.с. 24).
Згідно з відповіддю № 3863/15-24 від 16.09.2024 року відділу № 2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління держгеокадастру у Полтавській області згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) колишнього КСП ім. Ульянова, розташованого на території Остапівської селищної ради Миргородського району, на ім`я ОСОБА_1 відсутні записи щодо реєстрації сертифікату на земельну частку (пай) (а.с. 26).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про його недоведеність та безпідставність.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
Згідно з вимогами частини першої статті 22 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.
Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Відповідно до пункту 2 вищезазначеного Указу Президента України право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Згідно з вимогами статей 22,23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та зазначеного Указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.
Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 02 березня 2020 року у справі № 573/813/19-ц (провадження № 61-1543св20), від 13 травня 2020 року у справі № 627/66/17 (провадження № 61-42431св18), від 20 травня 2020 року у справі № 384/642/17 (провадження № 61-37931св18), від 16 грудня 2020 року у справі № 637/672/19-ц (провадження № 61-553св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 609/1117/18 (провадження № 61-5685св19), від 16 червня 2021 року у справі № 137/1642/19 (провадження № 61-13243св20) та від 13 вересня 2023 року у справі № 192/1822/21 (провадження № 61-5386св23).
Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 81 ЦПК України  передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Як вбачається з матеріалів справи, сертифікат про право земельну частку (пай) ОСОБА_1 не видавався та він не був внесений до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай) (а.с. 24, 26).
Рекомендація членами правління КСП ім. Ульянова на засідання правління від 29.08.1995 прийняти ОСОБА_1 в члени КСП ім. Ульянова не свідчить про набуття ним такого членства, оскільки рішення загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Ульянова з даного приводу відсутнє.
Факт перебування ОСОБА_1 трудових правовідносинах з КСП Ульянова, не свідчить про набуття ним членства у даному колективному сільськогосподарському підприємстві.
Внесення відомостей до трудової книжки позивача про те, що 04.06.1995 він був прийнятий в члени КСП ім. Ульянова не свідчить про набуття відповідного членства, оскільки лише на засіданні правління КСП ім. Ульянова від 29 серпня 1995 року було рекомендовано прийняти ОСОБА_1 в члени підприємства.
Факт наявності у ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства не є доказом того, що на момент видачі Державного акту ПЛ № 26 на право колективної власності на землю позивач був членом КСП ім. Ульянова, оскільки дане свідоцтво було видане ОСОБА_1 на підставі зборів співвласників від 18.05.2021, тобто після реорганізації КСП ім. Ульянова в ПОП «Остапівське».
Згідно зі статтею  7 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.
Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.
Відповідно до положень статті 9 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.
У свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, вартість майна пайового фонду визначена у грошовому еквіваленті, даних про те, що позивачу було виділено майно підприємства в натурі дане свідоцтво не містить.
Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий    О.В. Чумак

Судді   Ю.В. Дряниця 

Л.І. Пилипчук