П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

01 липня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/16183/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Хом`якова В.В.                                Дата і місце ухвалення: 10.06.2025 р., м. Одеса    	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –   Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-
В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2025 року Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому просила суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 14.05.2025 у виконавчому провадженні № 77665645 про накладення на Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону штрафу в розмірі 5100 гривень;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону надійшла постанова з Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14.05.2025 року ВП №77665645  про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн., не погодившись з такою позивач звернувся до суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року у задоволенні позову Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 10.06.2025 р. та задовольнити позовні вимоги.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належну оцінку доводам позивача про те, що про прийняття державним виконавцем оскаржуваного рішення СП СО ПР стало відомо 16.05.2025, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції. Зі змісту постанови, що оскаржується та вимоги державного виконавця від 14.05.2025 про надання інформації щодо стану виконання рішення суду вбачається, що ніякі заходи для з`ясування причин невиконання рішення суду державним виконавцем не вживались. Встановлено лише сам факт невиконання судового рішення. 
Апелянт зазначає, що вимога про надання інформації винесена одночасно з постановою про накладення на СП СО ПР штрафу, однак ані поштовим зв`язком, ані через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» до СП СО ПР не надходила, а про її існування позивачу стало відомо під час ознайомлення з виконавчим провадженням № 77665645 через АСВП.
Апелянт звертає увагу, що виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у разі невиконання без поважних причин боржником рішення та наводить рішення Верховного Суду з цього питання, відповідно до якого поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим. Державний виконавець повинен впевнитися у відсутності поважних причин невиконання рішення. Щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, до цього переліку виплат (постанова Уряду від 07.02.2001 № 104) не входить, що виключає самостійне визначення її розміру позивачем. Отже, зі змісту судових рішень у справі №300/2771/23 та правового регулювання спірних відносин випливає, що виплата вказаної додаткової винагороди пов`язана з недотриманням певних додаткових умов іншими суб`єктами, виконання яких виходить за межі повноважень позивача. Позивач надає в якості доказу лист до Офісу Генерального прокурора від 16.05.2025 та лист Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 26.09.2023 № 423/6143, вважає, що резолютивна частина судового рішення є нечіткою за змістом. 
Апелянт зазначає, що резолютивна частина судового рішення є нечіткою за змістом,  вона є незрозумілою до виконання, через що  рішення державного виконавця про застосування до боржника заходів впливу у вигляді штрафу (у зв`язку з невиконанням ним цього рішення) у таких випадках є передчасним.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається про обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції, тому просить відмовити в її задоволенні. В свою чергу, відповідач звертає увагу, що виконавчий лист № 300/2771/23 виданий 08.10.2024 за рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.08.2023, яке набрало законної сили 12.01.2024. Виконавче провадження з виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 у справі № 300/2771/23 відкрито 01.04.2025. Отже, позивач був обізнаний про зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018 задовго до відкриття виконавчого провадження № 77665645.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 у справі № 300/2771/23 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону (далі – СП СО ПР, позивач, боржник), про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі місячного грошового забезпечення, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889, за період з 04.07.2016 по 28.02.2018. Суд визнав протиправною бездіяльність СП СО ПР щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018 та зобов`язав її нарахувати та виплатити позивачу за вказаний період. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2024 у справі № 300/2771/23 апеляційну скаргу СП СО ПР залишено без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 – без змін.
На виконання вказаного рішення Івано-Франківський окружний адміністративний суд 08.10.2024 видав виконавчий лист за № 300/2771/23.
01.04.2025 державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенком В.А. відкрито виконавче провадження № 77665645 за виконавчим листом № 300/2771/23 виданим 08.10.2024 Івано-Франківським окружним адміністративним судом про Зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону (код ЄДРПОУ 38296363, вул. Пироговська, 11, м. Одеса, 65012) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 за період з 04.07.2016 по 28.02.2018. Пункт 2 постанови зобов`язував боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. Постанову направлено боржнику для виконання, стягувачу – для відома.
01.04.2025 винесено постанову про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору
14.05.2025 державним виконавцем Яковенком В.А. винесена постанова про накладення штрафу на боржника - Спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони Південного регіону в розмірі 5100 гривень за невиконання рішення суду без поважних причин.
Не погодившись із вказаною постановою про накладення штрафу, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Суд першої інстанції розглядаючи справу дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не виконав рішення суду, державного виконавця не повідомив про наявність поважних підстав, що свідчать про неможливість виконання рішення суду, а тому дійшов висновку про правомірність прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.
Спірним у даній справі є правомірність прийняття постанови про накладення штрафу у розмірі 5100 грн за невиконання рішення суду у виконавчому провадженні №  77665645.
Відповідно до статті 1 Закону України “Про виконавче провадження” від 02 червня 2016 року №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно із приписами частини першої статті 18 Закону України № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
У відповідності до частини третьої статті 18 Закону України № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону та накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Положеннями частин першої та другої статті 63 Закону України № 1404-VIII передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
Згідно до статті 75 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у установлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Аналізуючи наведені положення законодавства України в контексті цієї справи слід зазначити, що накладення штрафу за невиконання рішення є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення). Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження. При цьому, визначальною умовою для накладення зазначеного штрафу є невиконання судового рішення без поважних причин.
У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Поважність причин невиконання судового рішення оцінюється у кожному конкретному випадку через призму того, наскільки це (об`єктивно) перешкодило виконати судове рішення.
Отже, невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, установлені нормами Закону України “Про виконавче провадження”. Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.
Поважними, в розумінні наведених норм Закону України “Про виконавче провадження” можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Апелянт звертає увагу суду, що виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у разі невиконання без поважних причин боржником рішення та наводить рішення Верховного Суду з цього питання відповідно до якого поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим. Державний виконавець повинен впевнитися у відсутності поважних причин невиконання рішення.
Апелянт підкреслює, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою № 889, до цього переліку виплат (постанова Уряду від 07.02.2001 № 104) не входить, що виключає самостійне визначення її розміру позивачем. Отже, зі змісту судових рішень у справі № 300/2771/23 та правового регулювання спірних відносин випливає, що виплата вказаної додаткової винагороди пов`язана з недотриманням певних додаткових умов іншими суб`єктами, виконання яких виходить за межі повноважень позивача. Позивач надає в якості доказу лист до Офісу Генерального прокурора від 16.05.2025 та лист Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 26.09.2023 № 423/6143, вважає, що резолютивна частина судового рішення є нечіткою за змістом.
Разом з тим колегія суддів не приймає такі доводи апелянта та зазначає наступне.
Частиною 2 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII встановлено, що документи виконавчого провадження органам та особам, які мають електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), яка забезпечує обмін документами, надсилаються виключно в електронній формі.
Частиною 6 статті 18 КАС України зобов`язано в обов`язковому порядку адвокатів, нотаріусів, державних та приватних виконавців, судових експертів, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інших юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України, зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами.
Відповідно до інформації, яка знаходиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань організаційна форма СПЕЦІАЛІЗОВАНА ПРОКУРАТУРА У СФЕРІ ОБОРОНИ ПІВДЕННОГО РЕГІОНУ – державна організація (установа, заклад). Відтак, позивач (боржник) має електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі. Відповідно до інформації, яка знаходиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань організаційна форма СПЕЦІАЛІЗОВАНА ПРОКУРАТУРА У СФЕРІ ОБОРОНИ ПІВДЕННОГО РЕГІОНУ – державна організація (установа, заклад). Відтак, позивач (боржник) має електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі.
Як вірно встановив суд першої інстанції розглядаючи справу, відповідно до Повідомлення № 5581095 про доставку документу з АСВП до електронного кабінету ЄСІТС, постанову про відкриття виконавчого провадження (з ідентифікатором) від 01.04.2025 АСВП 77665645 доставлено до електронного кабінету ЄСІТС Спеціалізована прокуратура у сфері оборони південного регіону 01.04.2025 о 17:26:14.
При цьому, позивач в якості доказу надав постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження № 77665645 від 01.04.2025, роздруковану з Автоматизованої системи виконавчого провадження на якій штамп від 16.05.2025 № 5805-25. Доставка документа про відкриття виконавчого провадження № 77665645 підтверджена Повідомленням № 5581095. Документ в електронній формі з АСВП до електронного кабінету ЄСІТС не міг доставлятися 1,5 місяці, що свідчить про його обізнаність.
Таким чином, доводи апелянта про те, що відповідач зобов`язаний був перевірити факт отримання позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження спростовується вищезазначеними доводами суду, а крім іншого встановлені обставини підтверджують факт отримання такої постанови позивачем.
Слід зазначити, що згідно ч.4 ст.19 Закону №1404-VIII сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч.8 ст.19 Закону № 1404-VIII).
Разом з тим, Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону не було виконано свого обов`язку щодо невідкладного письмового повідомлення державного виконавця   про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником та/або про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Крім іншого, в своїй апеляційній скарзі Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону наголошує, що у неї існують поважні причини невиконання судового рішення, що залишилось поза увагою відповідача під час винесення оскаржуваної постанови, а також суду під час розгляду справи. 
З цього приводу, колегія суддів зазначає, що з текстуального викладу статті 63 Закону № 1404-VIII можна зрозуміти, що на боржника може бути накладений штраф, якщо він не виконав рішення з поважних причин.  
При цьому, поважність причин залежить від низки обставин, але спільним має бути те, що вони об`єктивно перешкоджали боржнику виконати покладене на нього зобов`язання (згідно з рішенням, яке підлягає примусовому виконанню) у визначений спосіб та встановлений для цього строк.
Не менш важливо у цьому зв`язку пам`ятати також і про засади виконавчого провадження, зокрема - у контексті цієї справи - про такі з них, як справедливість, неупередженість та об`єктивність, які мали б теж слугувати своєрідним орієнтиром під час примусового виконання рішень зобов`язального характеру, надто коли йдеться про поважність причин його невиконання та пов`язану з цим юридичну відповідальності боржника.
Також, зміст наведених норм указує, що правовий підхід щодо застосування положень частини другої статті 15 у взаємозв`язку зі статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» у правовідносинах, що стосуються застосування до боржника заходів впливу у вигляді штрафу необхідно формувати через призму оцінки змісту зобов`язальної частини виконавчого документа, яка повинна відповідати резолютивній частині судового рішення, та аналізу причин, з якими боржник пов`язує неможливість виконати судове рішення.
Це означає, що у разі, якщо резолютивна частина судового рішення є нечіткою за змістом, тобто коли вона є незрозумілою як для осіб, стосовно яких його ухвалено, так і для тих, хто здійснює його виконання, через що рішення суду неможливо виконати примусово або є імовірність неправильного його виконання, рішення державного виконавця про застосування до боржника заходів впливу у вигляді штрафу (у зв`язку з невиконанням ним цього рішення) у таких випадках є передчасним.
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року справа №560/17588/23, від 03 квітня 2024 року справа № 620/6019/23.
В свою чергу, апелянт лише підкреслює, що виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у разі невиконання без поважних причин боржником рішення та наводить рішення Верховного Суду з цього питання, відповідно до якого поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим, однак поважні причини, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення не зазначає. 
При цьому вказує, що ані мотивувальна, ані резолютивна частина судового рішення у справі № 300/2771/23 не містить конкретного розміру цієї додаткової винагороди ані в абсолютному, ані у відносному (у відсотках) грошовому вимірі.
Також, позивач надає в якості доказу лист до Офісу Генерального прокурора від 16.05.2025 та лист Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України від 26.09.2023 № 423/6143, вважає, що резолютивна частина судового рішення є нечіткою за змістом.
При цьому, колегія суддів наголошує, що рішення у справі було ухвалено судом у серпні 2023 р.,  проте апелянт не надає суду доказів звернення в рамках адміністративного провадження № 300/2771/23 до суду з заявою про роз`яснення судового рішення, що ставить під сумнів доводи апелянта про незрозумілість такого рішення та свідчить фактично про не бажання Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону виконувати рішення суду протягом майже двох років.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що по суті в якості поважної причини невиконання судового рішення позивач наводить ті самі аргументи, які висувались в якості підстав для заперечення позову у справі № 300/2771/23. Матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем станом на дату прийняття спірної постанови дій, спрямованих на здійснення відповідної виплати. Доказів на підтвердження неможливості виконання рішення суду по справі, зокрема, щодо відсутності фінансування, позивачем відповідачу також не надавалось.
З огляду не викладене колегія  суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про невиконання позивачем вказаного рішення суду без поважних причин. При цьому, слід зазначити, що судове рішення, яке набрало законної сили, стає незмінним (неспростовним), основні і додаткові судження (висновки) суду по суті справи стають остаточними.
Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).
Проблема невиконання остаточних рішень розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.
Так, у пункті 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (д и в. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009).
Основною функцією судового рішення є відновлення порушених прав позивача (стягувача). Заради цього відновлення Держава визначає пріоритет інтересів постраждалої сторони - стягувача, порушені права якої було визнано та поновлено судом і видано відповідний виконавчий документ.
Таким чином, ураховуючи процес поновлення порушених прав позивача (стягувача) шляхом видачі відповідного виконавчого документа, законодавством у сфері примусового виконання рішень встановлений найвищий пріоритет прав стягувача у виконавчому провадженні у порівнянні з колом прав боржника.
Принцип "res judicata" (принцип обов`язковості судового рішення) покладає на боржника обов`язок виконання судового рішення, яке набрало законної сили, не очікуючи відповідних дій державного виконавця.
У силу зазначеного правового принципу саме боржник повинен проявити достатню розумність і обачність для того, щоб уникнути негативних наслідків, пов`язаних із невиконанням судового рішення.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірна постанова про накладення штрафу у розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду у виконавчому провадженні №77665645 є правомірною та не підлягає скасуванню.
У відповідності до ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись ст.ст. 262, 263, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 України, колегія суддів, -          
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення
                                                            Повний текст судового рішення виготовлений 01 липня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова

Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов

                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук