УХВАЛА 
22 липня 2025 року                                                          
м. Київ
справа № 761/28717/24
провадження № 61-8560ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М., 
розглянув касаційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембудмашкомплекс» - Ємельянова Олександра Вікторовича, на постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембудмашкомплекс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Атлантіс капітал», про розірвання договору та стягнення збитків,
ВСТАНОВИВ: 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила розірвати інвестиційний договір від 11 січня 2022 року № 83-ІД-5К та стягнути збитки в розмірі 2 429 391,04 грн.
У листопаді 2024 року позивачка звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембудмашкомплекс» (далі - ТОВ «Рембудмашкомплекс») в межах ціни позову - 2 429 391,04 грн.
Заява обґрунтована тим, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду, оскільки снує загроза втрати майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва. Відповідачем порушені взяті зобов`язання за укладеним інвестиційним договором № 83-ІД-5К щодо будування та введення в експлуатацію житлового будинку. Бездіяльність відповідача може призвести до втрати у майбутньому об`єкта незавершеного будівництва після закінчення строку дії права користування земельною ділянкою на умовах оренди. Тому, у випадку невжиття заходів забезпечення позову, існує ризик неможливості виконання рішення суду в майбутньому. ОСОБА_1 вважає, що відповідач не приймає поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцезнаходженням, що свідчить по його недобросовісну поведінку.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Ухвалу місцевого суду скасовано, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на грошові кошти, які належать ТОВ «Рембудмашкомплекс» та знаходяться на його поточних рахунках у межах суми 2 429 391,04 грн.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та задовольняючи заяву про забезпечення позову, врахував предмет спору та ціну позову. Дійшов висновку, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти юридичної особи відповідача в межах оспорюваної суми відповідача, відповідає висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17.
Також, Київський апеляційний суд врахував висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 14 січня 2021 року провадження № 61-16635ав20, від 28 вересня 2023 року в справі провадження № 61-11439ав23. Відповідно до яких, сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки, як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Тому, апеляційний суд дійшов висновку, що не зазначення позивачкою детальної інформації про конкретні рахунки, що належать відповідачу та у яких саме банківських установах, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимоги про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти, оскільки, з урахуванням вимог законодавства про банки та банківську діяльність, така інформація не є у загальному доступі, становить банківську таємницю, відповідно не може бути надана позивачкою самостійно.
Апеляційний суд вважав, що застосований захід забезпечення позову є достатнім та ефективним, відповідає балансу сторін, натомість невжиття заходів забезпечення позову, враховуючи наведені позивачем ризики, може призвести до утруднення виконання або невиконання ймовірного судового рішення про задоволення позову. 
У липні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ТВ «Рембудмашкомплекс» - Ємельянова О. В., на постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року.
У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, а ухвалу місцевого суду залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки судом не було встановлено обставин, які б свідчили про виведення відповідачем активів, зміну місця реєстрації або намір уникнути виконання судового рішення. Не враховано, що відповідач є стабільним суб`єктом господарювання, що провадить активну діяльність, тому накладення арешту на рахунки товариства перешкоджає здійсненню господарської діяльності із контрагентами, державою, щодо виплати заробітної плати.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом позову є розірвання інвестиційного договору від 11 січня 2022 року № 83-ІД-5К та стягнення збитків в розмірі 2 429 391,04 грн.
Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
За правилом пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 905/446/22 виснував, що у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності.
У постанові Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20, від 17 серпня 2022 року в справі № 361/3446/21 зазначено, що предметом позову у справі є вимоги позивача про стягнення коштів й виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. Тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову.
У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат. Суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами виник спір щодо розірвання інвестиційного договору та стягнення коштів в загальному розмірі 2 429 391,04 грн, тому враховуючи, що обраний захід забезпечення позову, а саме накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на відкритих банківських рахунках відповідача в межах ціни позову є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин, що в свою чергу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
З огляду на викладене апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про задоволення заяви щодо застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача.
Натомість касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів із посиланням на докази, відповідно до наведеної практики Верховного Суду, про недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивачка, зокрема і ту обставину, що застосовані заходи забезпечення позову створять перешкоди його господарській діяльності.
Крім того, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивачки. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Врахувавши предмет спору, ціни позову та наявність у сторони позивача обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, апеляційний суд встановив, що обраний позивачкою вид забезпечення позову відповідає критерію співмірності із заявленими позовними вимогами.
Необхідність застосування даного заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які були досліджені апеляційним судом, та, в свою чергу, свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування заходу забезпечення позову призведе до порушення інтересів ОСОБА_1.
Отже, встановивши, що існує обґрунтоване припущення невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах ціни позову.
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судом, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм права щодо задоволення заяви про забезпечення позову не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ТОВ «Рембудмашкомплекс» на постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року є необґрунтованою.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембудмашкомплекс» - Ємельянова Олександра Вікторовича, на постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембудмашкомплекс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Атлантіс капітал», про розірвання договору та стягнення збитків.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                         Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. В. Білоконь 
                                                                                                                  О. М. Осіян