ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року	Львів	Справа № 300/7256/24 пров. № А/857/1433/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                Коваля Р. Й., 
суддів                                                                   Гуляка В. В., 
                                                                                Ільчишин Н. В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року (прийняте у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську суддею Матуляком Я. П.) у справі № 300/7256/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Міністерство освіти і науки України про визнання протиправним та скасування рішення, 

                                                        В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Національного агентства з питань запобігання корупції, яке прийняте у формі Результатів спеціальної перевірки від 06.09.2024 щодо достовірності відомостей, зазначених ОСОБА_1 у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік.
Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржувані Результати спеціальної перевірки від 06.09.2024 щодо достовірності відомостей, зазначених особою у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2022 рік, не відповідають дійсності, прийняті в результаті неповного дослідження усіх обставин. На обґрунтування вимог, долучив до позовної заяви письмові докази, які, на його думку, вказують на відсутність порушень (розбіжностей) у поданій ним декларації за 2022 рік.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року позов задоволено. 

Не погодившись з прийнятим рішенням, Національне агентство з питань запобігання корупції оскаржило його в апеляційному порядку; позаяк суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального і матеріального права; судом не надано належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам та доводам учасників справи, і не забезпечено всебічне, повне та об`єктивне встановлення всіх обставин, що призвело до помилкових висновків; просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи перебрав на себе права позивача та в порушення принципу диспозитивності самостійно змінив підстави заявленого позову. Зокрема, вказує, що оскарження результатів проведення спеціальної  перевірки ОСОБА_1 було  побудоване на тому, що Національне агентство неповно дослідило фактичні обставини та, як наслідок, дійшло до передчасних висновків щодо декларування ним недостовірних відомостей, проте, апелянт наголошує, що процедура проведення відповідачем спеціальної перевірки позивачем в межах даного спору не оскаржувалася.
Наголошує, що позовна заява не містить в собі жодного доводу про порушення Національним агентством строку проведення спеціальної перевірки.
Щодо строку проведення спеціальної перевірки зазначає, що тривале проведення щодо ОСОБА_1 спеціальної  перевірки було зумовлене об`єктивними обставинами, зокрема, зміною правового регулювання. Національне  агентство на виконання вимог Порядку № 171 здійснило аналіз значного за обсягом об`єму інформації, отриманої з реєстрів, що безпосередньо підтверджується змістом оскаржуваних результатів. Вказує, що саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності.
Крім того, акцентує увагу, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні здійснив формальне посилання на практику ЄСПЛ, яка стосується принципу правової визначеності.
Також скаржник звертає увагу, що надана Національним агентством інформація про результати  спеціальної  перевірки – це документ, що фіксує факт проведення спеціальної перевірки в частині достовірності відомостей, зазначених кандидатом на посаду у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік, шляхом співставлення інформації, наявної у офіційних джерелах з відомостями зазначеними у декларації, проте кінцеве рішення щодо призначення/звільнення особи та врахування наданих кандидатом на посаду пояснень і виправлення розбіжностей приймається органом, на посаду в якому претендує особа. Зазначає, що етап оформлення результатів проведеної Національним агентством спеціальної перевірки являє собою логічне завершення здійснених відповідачем перевірочних заходів та є невід`ємною частиною цього процесу, який лише фіксує факт проведення такого виду перевірки та містить виклад систематизованої інформації, зібраної з різних достовірних джерел під час її проведення.
Наголошує, що Національне агентство не аналізує надані особою пояснення, а рішення щодо результатів розгляду (врахування) наданих кандидатом на  посаду пояснень та виправлення розбіжностей приймається органом, на посаду в якому претендує особа, в даному випадку, це МОН України. Інформація, викладена в результатах спеціальної перевірки, не породжує обов`язкових юридичних наслідків та не підлягає судовому оскарженню.
Також зауважує, що в межах спірних правовідносин у позивача відсутнє порушене право, яке б підлягало судовому захисту, що в свою чергу є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Міністерство освіти і науки України подало пояснення по справі, в яких зазначає, що Міністерство вважає оскаржуване рішення суду протиправним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки його ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» МОН як суб`єкт призначення позивачу надав можливість подання пояснення щодо встановлених фактів встановлених перевіркою НАЗК, який скористався своїм правом та надав до МОН письмові пояснення. При цьому в матеріалах справи не містяться відомості та/або інформації, що позивачем відповідно до законодавства вчинено дії стосовно виправлення розбіжності у декларації.
Звертає увагу на те, що пояснення позивача та докази жодним чином не спростовували встановлені порушення вимог пункту 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції» щодо надання останнім недостовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2022 рік. Зокрема доказів на підтвердження відсутності підстав для відображення у декларації даних щодо майна або іншого суб`єкта декларування, що має вартість і можуть відрізнятися від достовірних на суму, яка перевищує 100 ПМ для працездатних осіб на суму 578 841, 81 гривні не спростовані та не підтверджені, витрати на активи та майно, набуті кандидатом на посаду та членом сім`ї (дружиною) перевищують доходи, одержаних із законних джерел. Навпаки зі змісту пояснень видно, що позивач визнав ці факти (допущені ним помилки), тобто фактично підтвердив наявність незадекларованих доходів. Відтак МОН вважає, що позивач не надав обґрунтовану відповідь (пояснення) щодо причин не зазначення обов`язкових відомостей у декларації особи уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав. 

Як встановлено судом, ОСОБА_1 призначений на посаду ректора Херсонського державного університету на строк дії контракту від 30.06.2023 за № ІІ-105 (т. 1 а. с. 15 - 21).
Відповідно до статей 56-58 Закону України «Про запобігання корупції», згідно з Порядком проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 за № 171 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2022 за № 959, Міністерством освіти і науки України, 20.12.2023 скеровано до Національного агентства з питань запобігання корупції запит про перевірку відомостей щодо ОСОБА_1 , який претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком (т. 1 а. с. 161).
Листом від 06.09.2024 Національне агентство з питань запобігання корупції направило на адресу Міністерства освіти і науки України інформацію про результати спеціальної перевірки стосовно ОСОБА_1 , до якого долучено Результати спеціальної перевірки щодо достовірності відомостей, зазначених у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік (т. 1 а. с. 162 - 165).
За результатами спеціальної перевірки декларації ОСОБА_1 відповідачем встановлено: у розділі 3 "Об`єкти нерухомості" декларації кандидат на посаду відповідно до інформації з ДЗК не зазначив: право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 6510136300:28:004:0032); у розділі 6 "Цінне рухоме майно транспортні засоби" декларації, кандидат на посаду зазначив право власності члена сім`ї (дружини) на автомобіль легковий Mercedes-Benz S400 d Matic long (2022 р. в.) вартість на дату набуття права 5 807 993 грн, проте відповідно до інформації з ЄДРТЗ вартість зазначеного транспортного засобу становить 5 623 575 грн. Вказані факти виявлені в частині перевірки розділів 3 та 6 декларації позивача, не вплинули на визначення загальної суми недостовірних відомостей.
Крім того, перевіркою виявлено ознаки відображення у декларації недостовірних відомостей на загальну суму 578 841,81 грн - витрати на активи та майно, набуті кандидатом на посаду та членом сім`ї (дружиною) перевищують доходи, одержані із законних джерел.
Як зазначено відповідачем, у Результатах спеціальної перевірки такі недостовірні відомості стосуються майна або іншого об`єкта декларування, що має вартість і можуть відрізнятися від достовірних на суму, яка дорівнює або перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених на дату подання такої декларації, які потребують додаткових пояснень кандидата на посаду відповідно до ч. 2 ст. 58 Закону, на загальну суму 578 841,81 грн.
Вважаючи висновки, що відображені в Результатах спеціальної перевірки необґрунтованими, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд позивач, з урахуванням положень Закону України «Про запобігання корупції» та Порядку № 171 правомірно очікував, що перевірка буде проведена відповідно до встановленої правової процедури, яка визначає чіткі критерії та строки її проведення. Водночас, оскаржувані результати перевірки направлені на адресу Міністерства освіти і науки України поза межами граничного 7-денного строку, встановленого для проведення спеціальної перевірки, що є порушенням строків проведення такої перевірки, визначених частиною першою статті 58 Закону № 1700-VII та пункту 6 Порядку № 171 та свідчить про їх протиправність. 
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскаржувані Результати перевірки не прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а також своєчасно, протягом розумного строку, тобто прийняті з порушенням вимог частини першої статті 58 Закону № 1700-VII та пункту 6 Порядку №171, частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та частини другої статті 19 Конституції України. Тому суд дійшов висновку про протиправність Результатів спеціальної перевірки щодо достовірності відомостей, зазначених у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік щодо ОСОБА_1 , а відтак й щодо їх скасування.
Щодо невідображення позивачем у розділі 3 "Об`єкти нерухомості" декларації права власності на земельну ділянку (кадастровий номер 6510136300:28:004:0032), то згідно наданих позивачем письмових доказів, судом встановлено, що на час подання декларації у позивача не було обов`язку щодо відображення такої земельної ділянки, в силу того, що земельна ділянка площею 0,0292 га (кадастровий номер 6510136300:28:004:0032) була об`єднана з земельною ділянкою 0,0575 га, та вже об`єднаній земельній ділянці загальною площею 0,0867 (0,0292+0,0575) га (що раніше складалася з двох окремих земельних ділянок) присвоєно єдиний кадастровий номер 6510136300:28:004:0207. Наведене підтверджується копією висновку про можливість об`єднання земельної ділянки чи частини ділянки в одне самостійне господарство від 23.05.2008 та державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 045596 (т. 1 а. с. 32 - 35).
Щодо відображення у розділі 6 "Цінне рухоме майно транспортні засоби" декларації позивачем права власності члена сім`ї (дружини) на автомобіль легковий Mercedes-Benz S400 d Matic long (2022 р. в.) вартість на дату набуття права 5 807 993 грн, проте відповідно до інформації з ЄДРТЗ вартість зазначеного транспортного засобу становить 5 623 575 грн суд зазначив, що позивач не заперечує факт допущення такої помилки внаслідок використання неактуальної специфікації на придбаний автомобіль, проте, як зазначено відповідачем в оскаржуваних Результатах, вказані факти, виявлені в частині перевірки розділів 3 та 6 декларації позивача, не вплинули на визначення загальної суми недостовірних відомостей.
Як наслідок, зазначені факти не спричиняють жодних наслідків, передбачених Законом № 1700-VII.
Щодо виявлення ознак відображення позивачем у декларації недостовірних відомостей на загальну суму 578 841,81 грн витрати на активи та майно, набуті кандидатом на посаду та членом сім`ї (дружиною) перевищують доходи, одержані із законних джерел, то суд зазначає таке.
Суд зазначив, що наведені позивачем обставини щодо відсутності виявлених розбіжностей підтверджені ним письмовими доказами та, на думку суду, є обґрунтованими, однак не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог в межах предмету заявленого позову, оскільки у відповідності до вимог Закону № 1700-VII такі пояснення повинні бути взяті до уваги Міністерством освіти і науки України при прийнятті рішення щодо призначення позивача на посаду ректора Херсонського державного університету.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Суд зазначає, що предметом позову у цій справі є визнання протиправною та скасування Інформації про результати спеціальної перевірки Національного агентства з питань запобігання корупції від 06.09.2024 щодо достовірності відомостей, зазначених ОСОБА_1 у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік.   

Відповідно до визначення, наданого у пункті 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт – акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій, або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Статтею 56 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) та статтею 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено необхідність проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад або призначені у період дії воєнного стану на посади, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, перелік   яких затверджується Національним агентством (далі- спеціальна перевірка), у тому числі щодо відомостей, поданих особисто.
Частиною другою цієї статті передбачено, що організація проведення спеціальної перевірки покладається на керівника (заступника керівника) державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування або їх апарату, на зайняття посади в якому претендує особа, крім випадків, установлених законом. 

Порядок проведення спеціальної перевірки передбачений статтею 57 Закону України «Про запобігання корупції»  та Порядком проведення спеціальної перевірки стосовно осіб, які претендують на зайняття посад, які передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 171 ( далі – Порядок ).

Так, статтею 57 Закону встановлено, що спеціальна перевірка проводиться за письмовою згодою особи, яка претендує на зайняття посади, у строк, що не перевищує двадцяти п`яти календарних днів з дня надання згоди на проведення спеціальної перевірки.
Після одержання письмової згоди особи, яка претендує на зайняття посади, на проведення спеціальної перевірки орган, на посаду в якому претендує особа, не пізніше наступного дня надсилає до відповідних державних органів, до компетенції яких належить проведення спеціальної перевірки відомостей, передбачених у частині третій статті 56, або до їх територіальних органів (за наявності) запит про перевірку відомостей щодо особи, яка претендує на зайняття відповідної посади, за формою, яку затверджує Кабінет Міністрів України.
Запит підписує керівник органу, на посаду в якому претендує особа, а в разі його відсутності - особа, яка виконує обов`язки керівника, або один з його заступників відповідно до розподілу функціональних обов`язків.

У пункті 3 частини четвертої статті 57 Закону та підпункті 5 пункту 3 Порядку № 171 визначено, що Національним агентством спеціальна перевірка проводиться щодо наявності у Єдиному державному реєстрі осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення, відомостей про кандидата, а також щодо достовірності відомостей, зазначених особою у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.
Органи (підрозділи), які проводять перевірку відомостей, зазначених у цьому пункті, за результатами її проведення згідно п. 3 Порядку обов`язково повідомляють про факт виявлення чи невиявлення відомостей, які не відповідають установленим законодавством вимогам для зайняття посади, що передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, чи посади з підвищеним корупційним ризиком.
До таких відомостей, відповідно до пункту 10 Порядку, зокрема, належить відображення у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, недостовірних відомостей, якщо такі відомості стосуються майна або іншого об`єкта декларування, що має вартість, і можуть відрізнятися від достовірних на суму, яка дорівнює або перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених на день подання такої декларації.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону та пункту 6 Порядку інформація про результати спеціальної перевірки, підписана керівником органу, що проводив перевірку, подається до органу, який надіслав відповідний запит, у семиденний строк з дати надходження запиту.
Частиною третьою статті 58 Закону встановлено, що орган, на посаду в якому претендує особа, на підставі одержаної інформації готує довідку про результати спеціальної перевірки за формою згідно з додатком 3 Порядку № 171.
Особи, щодо яких проведена спеціальна перевірка, мають право на ознайомлення з довідкою про результати спеціальної перевірки та в разі незгоди з результатами перевірки можуть подати відповідному органу державної влади, органу місцевого самоврядування свої зауваження у письмовій формі. Ці зауваження підлягають розгляду у семиденний строк з дня їх надходження.
Відповідно до частини другої статті 58 Закону, у разі встановлення за результатами спеціальної перевірки відомостей про претендента на посаду, які не відповідають встановленим законодавством вимогам для зайняття посади, посадова особа (орган), яка (який) здійснює призначення (обрання) на цю посаду, відмовляє претенденту у призначенні (обранні) на посаду. 
Особа, щодо якої за результатами спеціальної перевірки встановлено обставини, які є підставою для відмови у призначенні (обранні) на посаду, вважається такою, що не пройшла спеціальну перевірку.
Рішення про відмову у призначенні (обранні) на посаду за результатами спеціальної перевірки може бути оскаржено до суду.

З наведеного видно, що спеціальна перевірка (у спірних відносинах) здійснюється Національним агентством відповідно до вимог законодавства, виключно на підставі відомостей наявних у офіційних джерелах інформації; принцип проведення спеціальної перевірки ґрунтується на співставленні відомостей, зазначених кандидатом на посаду у декларації, з даними, що містяться у офіційних джерелах, зокрема, у реєстрах, банках даних, в інших інформаційно-телекомунікаційних та довідкових системах, у відкритих базах даних, тощо. Відтак, Національне агентство лише констатує ознаки виявлених розбіжностей між відомостями, зазначеними кандидатом на посаду у декларації з даними, отриманими органом під час проведення спеціальної перевірки, та викладає їх у формі інформації про результати спеціальної перевірки. 
Інформація про результати спеціальної перевірки - документ, що фіксує факт проведення спеціальної перевірки в частині достовірності відомостей, зазначених кандидатом на посаду у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік, шляхом співставлення інформації, наявної у офіційних джерелах з відомостями, зазначеними у декларації, 
Натомість, розгляд відповідних пояснень особи, щодо якої проводилась спеціальна перевірка, та прийняття кінцевого рішення щодо її призначення (відмову у призначенні) на посаду за результатами спеціальної перевірки, врахування наданих кандидатом на посаду пояснень і виправлення розбіжностей здійснюється органом, на посаду в якому претендує така особа, тобто, суб`єктом призначення, яким у спірному випадку є Міністерство освіти і науки України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що індивідуальним актом, який відповідно до Закону та Порядку може бути оскаржений до адміністративного суду є саме рішення суб`єкта призначення (про відмову у призначенні (обранні, звільненні) на посаду за результатами спеціальної перевірки. 
Отже, оскаржувана позивачем Інформація про результати спеціальної перевірки не є індивідуальним актом - рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України, оскільки вона сама по собі, без прийняття кінцевого рішення суб`єктом призначення, не змінює права та обов`язки особи та не спричиняє виникнення негативних наслідків для неї, а отже, не може бути оскаржена.

Відповідно до норм статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Зазначений принцип полягає у захисті порушеного права від порушення, що вже відбулося, тобто в наявності матеріально-правового інтересу позивача відносно дій (бездіяльності) та рішень суб`єкта владних повноважень.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

За змістом наведених норм Конституції України та КАС України видно, що судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на ті, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини. У свою чергу, неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок.
Отже, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах, а точніше, вже порушене. Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. 

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, наявним на час звернення до суду, стосуватися прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Висновки аналогічного змісту викладені у постановах Верховного Суду від 07.02.2017 у справі № 21-3072а16, від 10.01.2019 у справі № 855/3/19, від 11.04.2017 у справі № 800/340/16.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій чи прийняття рішення не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 23 грудня 2019 року у справі № 712/3842/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 500/477/15-а, від 05.03.2020 у справі № 826/12535/17, від 20.11.2019 у справі № 522/23068/16.

З наведеного висновується, що суд під час розгляду справи перш за все повинен встановити факт або обставини, які свідчать про порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи – позивача з боку відповідача – суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, залишив поза увагою, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, не встановив першочергово, чи були порушені Національним агентством права ОСОБА_1 і які саме, і помилково, без належного з`ясування таких обставин дійшов висновку про задоволення позову з підстав порушення процедури надання відповідачем Інформації суб`єкту призначення ( МОН України).
Судом першої інстанції не встановлено будь-яких фактів чи доказів порушення прав, свобод чи інтересів позивача оскаржуваною Інформацією, позивач ні в позовній заяві, ні в інших письмових документах, поданих суду, не зазначав, які саме його права порушені наданням Інформації відповідачем, що свідчить про відсутність порушеного права позивача та є підставою для відмови в позові.

Колегія суддів зазначає, що відповідач є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, має превентивні функції, зокрема щодо здійснення в порядку визначеному Законом спеціальної перевірки щодо достовірності відомостей, зазначених кандидатом на посаду у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування та інформування про її результати орган, який надіслав відповідний запит.
При цьому, рішення щодо результатів розгляду (врахування) наданих кандидатом на посаду пояснень та виправлення розбіжностей приймається органом, на посаду в якому претендує особа, так само як і кінцеве рішення щодо призначення (звільнення) такої особи. Результати проведеної Національним агентством перевірки є джерелом доказової інформації, необхідної для прийняття подальших рішень МОН України, які лише фіксують факт проведення спеціальної перевірки, містять виклад систематизованої інформації, зібраної з різних достовірних джерел під час її проведення, і є виключно носієм даних про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, у відносинах між Національним агентством та ОСОБА_1 не виникло обставин, що призвели до порушення його прав, які у свою чергу, підлягали б поновленню в судовому порядку, що є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів також враховує те, що зі змісту заяви про забезпечення позову та позовної заяви ОСОБА_1 видно, що в період проведення Національним агентством спеціальної перевірки, як і на момент звернення позивача із вказаним позовом до суду, укладений між позивачем та МОН України контракт від 30.06.2023 за №ІІ-105 про призначення ОСОБА_1 на посаду ректора Херсонського державного університету на строк дії контракту, розірваний не був. Позивач весь цей період перебував із вказаним навчальним закладом у трудових відносинах, що, в свою чергу, підтверджує, що Національне агентство жодним чином не порушило прав позивача.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що суд першої інстанції безпідставно вдався до аналізу правомірності встановлених відповідачем ознак відображення недостовірних відомостей у Інформації про результати спеціальної перевірки, і до їх спростування з врахуванням доводів позивача, викладених у позові, та наданих ним письмових доказів, а також на необґрунтованість висновків суду щодо відсутності порушень, допущених ОСОБА_1 при заповненні Декларації, оскільки законодавчі особливості специфіки проведення спеціальної перевірки виключають повноваження відповідача надавати оцінку обґрунтуванням особи, щодо якої проводилась спеціальна перевірка, враховувати їх чи будь-яким чином впливати на зміну відомостей у Інформації.

Враховуючи наведене, апеляційний суд прийшов до висновку, що оскаржувана Інформація про результати спеціальної перевірки щодо достовірності відомостей, зазначених ОСОБА_1 у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2022 рік, не є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, який може бути оскаржений до суду, і не призвела до порушення прав, свобод чи законних інтересів позивача, тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, що відповідно до ст.317 КАС України є підставою для скасування судового рішення і ухвалення постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись статтями 229, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 300/7256/24 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Міністерство освіти і науки України про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин