ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року 
м. Київ
справа № 320/17773/21
касаційне провадження № К/990/22729/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року (головуючий суддя -Панова Г.В.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Кучма А.Ю.; судді - Аліменко В.О., Безименна Н.В.)
у справі № 320/17773/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро Центр»
до Головного управління ДПС у Київській області 
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС Агро Центр» (далі -                  ТОВ «ТАС Агро Центр»; позивач; платник) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - ГУ ДПС у Київській області; відповідач; контролюючий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29 червня 2021 року № 13505/0709.

Київський окружний адміністративний суд рішенням від 11 жовтня 2024 року адміністративний позов задовольнив повністю. 

Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 08 травня 2025 року рішення суду першої інстанції залишив без змін. 

ГУ ДПС у Київській області звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня               2024 року, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2025 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права. При цьому наголошує на тому, що позивач безпідставно застосував ставку податку на доходи нерезидента при виплаті сум дивідендів у розмірі 5 % замість 15 %. На переконання контролюючого органу, компанія «KINTAS LIMITED» провадила діяльність в Україні через постійне представництво у вигляді постійного місця діяльності, в якому частково, але в значних обсягах, здійснювалася господарська діяльність нерезидента. Враховуючи те, що нерезидент не зареєстрував в Україні постійного представництва, а ТОВ «ТАС Агро Центр» сплачувало доходи у вигляді дивідендів не на користь постійного представництва, а безпосередньо на користь нерезидента, то при виплаті відповідних доходів платник мав утримати із суми такого доходу податок за ставкою 15 %.

Верховний Суд ухвалою від 06 червня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у Київській області.

23 червня 2025 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначив, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами з`ясовано, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку                  ТОВ «ТАС Агро Центр» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2020 року, за результатами якої складено акт від 17 травня 2021 року № 7054/10-36-07-01/36432055.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог підпунктів 141.4.1, 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) у зв`язку з безпідставним застосуванням ставки податку на доходи нерезидента при виплаті сум дивідендів на користь нерезидента «KINTAS LIMITED» (Республіка Кіпр) у розмірі 5 % замість 15 %.

Обґрунтовуючи свою позицію, контролюючий орган зазначав, що зі змісту наданих під час перевірки документів встановлено ознаки пов`язаності платника з нерезидентом. Так, компанія «KINTAS LIMITED» на початок перевіряємого періоду володіла 99,9977 % статутного капіталу   ТОВ «ТАС Агро Центр», а компанія «DEVISAL LIMITED» - 0,0023 % статутного капіталу ТОВ «ТАС Агро Центр».

Протоколом загальних зборів від 24 січня 2019 року із засновників виведено компанію «DEVISAL LIMITED» та частину в статутному капіталі в розмірі 0,0023 % передано компанії «KINTAS LIMITED». Таким чином, з 24 січня 2019 року компанія «KINTAS LIMITED» володіє 100 % статутного капіталу платника.

Виплата дивідендів проводилася відповідно до наданих до перевірки протоколів та рішень загальних зборів учасників позивача, а саме: від 20 листопада 2018 року № 20/11/18-01, яким затверджено результати фінансово-господарської діяльності ТОВ «ТАС Агро Центр», розподіл прибутку і виплату дивідендів за 2015 рік, визначення їх розміру в сумі 82372530,48 грн та порядок виплати; від 20 березня 2019 року № 20/03/19-01, яким затверджено результати фінансово-господарської діяльності та розподіл прибутку за 2016 - 2018 роки, вирішено виплатити дивіденди компанії «KINTAS LIMITED» у розмірі 82374941,27 грн; від 13 серпня              2019 року № 13/08/19-01, яким затверджено результати фінансово-господарської діяльності платника, розподіл прибутку та виплату дивідендів компанії «KINTAS LIMITED» за перше півріччя 2019 року в сумі 25718143,96 грн.

При оподаткуванні виплачених на користь нерезидента сум доходів ТОВ «ТАС Агро Центр» керувалося приписами підпункту «а» пункту 2 статті 10 «Дивіденди» Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доходи, ратифікованої Законом України від                  04 липня 2013 року № 412-VII (далі - Конвенція), а саме застосувало пільгову ставку оподаткування в розмірі 5 %.

Такі дії платника контролюючий орган вважає неправомірними з огляду на те, що за результатами аналізу інформації, отриманої у відповідь від компетентного органу Республіки Кіпр, встановлено наявність ознак постійного представництва компанії «KINTAS LIMITED» на території України. Зокрема, відповідач дійшов висновку, що представництво інтересів компанії «KINTAS LIMITED» на території України здійснюють фізичні особи-резиденти України, які водночас є посадовими особами ТОВ «ТАС Агро Центр» та діяли на підставі довіреностей, не отримуючи жодної винагороди за свої послуги з представлення інтересів нерезидента. Отже, компанія «KINTAS LIMITED» здійснювала діяльність в Україні через постійне представництво у вигляді постійного місця діяльності, в якому частково, але в значних обсягах, провадилася господарська діяльність нерезидента. Відповідна діяльність виходила за межі підготовчого та допоміжного характеру з огляду на той факт, що діяльність постійного представництва співпадає з основною діяльністю нерезидента та становить значну його частину. Відтак, оскільки нерезидент не зареєстрував в Україні постійного представництва, а позивач сплачував доходи у вигляді дивідендів не на користь постійного представництва, а безпосередньо нерезиденту, то при виплаті дивідендів мав утримати із сум такого доходу нерезидента податок за ставкою 15 %.

На підставі зазначеного акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 29 червня 2021 року № 13505/0709, згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб у розмірі 8237064,00 грн за основним платежем та 2059266,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.

Надаючи оцінку правомірності прийняття контролюючим органом названого акта індивідуальної дії, Верховний Суд виходить із такого.

Згідно з підпунктом «а» підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України під доходом з джерелом походження з України розуміється будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України.

Відповідно до підпункту 14.1.49 пункту 14.1 статті 14 ПК України дивіденди - це платіж, що здійснюється юридичною особою, у тому числі емітентом корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів чи інших цінних паперів на користь власника таких корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів та інших цінних паперів, що засвідчують право власності інвестора на частку (пай) у майні (активах) емітента, у зв`язку з розподілом частини його прибутку, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку. Для цілей оподаткування до дивідендів прирівнюється також платіж у грошовій формі, що здійснюється юридичною особою на користь її засновника та/або учасника (учасників) у зв`язку з розподілом чистого прибутку (його частини).

За правилами підпункту 134.1.3 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування податку на прибуток підприємств є дохід (прибуток) нерезидента, що підлягає оподаткуванню згідно з пунктом 141.4 статті 141 цього Кодексу, з джерелом походження з України.

Підпунктом «б» підпункту 141.4.1 пункту 141.4 статті 141 ПК України визначено, що доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею. Для цілей цього пункту такими доходами є, зокрема, дивіденди, які сплачуються резидентом.

Згідно з підпунктом 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 цього пункту, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.3-141.4.6 та 141.4.11 цього пункту) їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору (пункт 3.2 статті 3 ПК України).

За приписами пункту 103.1 статті 103 ПК України застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Відповідно до пункту 103.2 статті 103 ПК України особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України. У разі отримання синдикованого фінансового кредиту особа (податковий агент) застосовує ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України, на дату виплати процентів або інших доходів, отриманих із джерел в Україні, учасникам синдикату кредиторів з урахуванням того, резидентом якої юрисдикції є кожен учасник синдикованого кредиту, та пропорційно до його частки у межах кредитного договору, за умови що він є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу, незалежно від того, виплата здійснюється через агента чи напряму.

Застосування міжнародного договору України в частині звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку дозволяється тільки за умови надання нерезидентом особі (податковому агенту) документа, який підтверджує статус податкового резидента згідно з вимогами пункту 103.4 цієї статті.

Пунктом 103.3 статті 103 ПК України визначено, що бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу для цілей застосування пониженої ставки податку згідно з правилами міжнародного договору України до дивідендів, процентів, роялті, винагород тощо нерезидента, отриманих із джерел в Україні, вважається особа, що має право на отримання таких доходів.

При цьому бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу не може бути юридична або фізична особа, навіть якщо така особа має право на отримання доходу, але є агентом, номінальним утримувачем (номінальним власником) або є тільки посередником щодо такого доходу.

Згідно з пунктами 103.4, 103.5 статті 103 ПК України підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Довідка видається компетентним (уповноваженим) органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором України, за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, і повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України.

За змістом пункту 103.8 статті 103 ПК України особа, яка виплачує доходи нерезидентові у звітному (податковому) році, у разі подання нерезидентом довідки з інформацією за попередній звітний податковий період (рік) може застосувати правила міжнародного договору України, зокрема щодо звільнення (зменшення) від оподаткування, у звітному (податковому) році з отриманням довідки після закінчення звітного (податкового) року.

За визначенням, наведеним у статті 3 Конвенції, для цілей цієї Конвенції, якщо із контексту не випливає інше термін «компанія» означає будь-яку юридичну особу чи будь-яке утворення, що розглядається з метою оподаткування як юридична особа. 

Пунктами 1, 2 статті 10 Конвенції передбачено, що дивіденди, що сплачуються компанією, яка є резидентом Договірної Держави, резиденту іншої Договірної Держави, можуть оподатковуватись у цій іншій Державі.

Однак такі дивіденди можуть також оподатковуватись у Договірній Державі, резидентом якої є компанія, що сплачує дивіденди, і відповідно до законодавства цієї Держави, але якщо особа-фактичний власник дивідендів є резидентом іншої Договірної Держави, податок, що стягується таким чином, не повинен перевищувати:

a) 5 відсотків від загальної суми дивідендів, якщо фактичний власник володіє не менш ніж 20 відсотками капіталу компанії, що сплачує дивіденди, або інвестував в придбання акцій чи інших прав компанії еквіваленті не менше 100000 євро;

b) 15 відсотків від загальної суми дивідендів у всіх інших випадках.

Термін «дивіденди» у випадку використання в цій статті означає дохід від акцій або інших прав, які не є борговими вимогами, що дають право на участь у прибутку, а також дохід від інших корпоративних прав, який підлягає такому самому оподаткуванню, як дохід від акцій відповідно до законодавства тієї Держави, резидентом якої є компанія, що розподіляє прибуток (пункт 3 статті 10 Конвенції).

Згідно з пунктом 4 статті 10 Конвенції положення пунктів 1 і 2 цієї статті не застосовуються, якщо особа-фактичний власник дивідендів, яка є резидентом Договірної Держави, здійснює підприємницьку діяльність в іншій Договірній Державі, резидентом якої є компанія, що сплачує дивіденди, через розташоване в ній постійне представництво, і холдинг, стосовно якого сплачуються дивіденди, справді пов`язаний з таким постійним представництвом. У такому випадку застосовуються положення статті 7 цієї Конвенції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4, 5 статті 5 Конвенції для цілей цієї Конвенції термін «постійне представництво» означає постійне місце діяльності, через яке повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність підприємства.

Термін «постійне представництво», зокрема, включає: a) місце управління; b) філіал; c) офіс;             d) фабрику; e) майстерню; f) установку або споруду для розвідки природних ресурсів; g) шахту, нафтову або газову свердловину, кар`єр чи будь-яке інше місце видобутку природних ресурсів; та h) склад або інше приміщення, що використовується для продажу товарів.

Будівельний майданчик, або складальний або монтажний проект, чи пов`язана з таким майданчиком або проектом наглядова діяльність утворюють постійне представництво, лише якщо вони існують більше ніж дванадцять місяців.

Незважаючи на попередні положення цієї статті, термін «постійне представництво» не включає: a) використання споруд виключно з метою зберігання, демонстрації або доставки товарів чи виробів, що належать підприємству; b) складування запасів товарів або виробів, що належать підприємству, виключно з метою зберігання, демонстрації або доставки; c) складування запасів товарів або виробів, що належать підприємству, виключно з метою переробки іншим підприємством; d) утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збирання інформації для підприємства; e) утримання постійного місця діяльності виключно з метою здійснення для підприємства будь-якої іншої діяльності, яка має підготовчий або допоміжний характер; f) утримання постійного місця діяльності виключно для здійснення будь-якої комбінації видів діяльності, перелічених у підпунктах від «a» до «e», за умови, що сукупна діяльність постійного місця діяльності, яка виникає внаслідок такої комбінації, має підготовчий або допоміжний характер.

Незважаючи на положення пунктів 1 і 2 цієї статті, якщо особа, інша ніж агент з незалежним статусом, до якого застосовується пункт 6 цієї статті, діє від імені підприємства та має, та звичайно використовує повноваження в Договірній Державі укладати контракти від імені підприємства, то це підприємство розглядається як таке, що має постійне представництво в цій Державі стосовно будь-якої діяльності, яку ця особа виконує для підприємства за винятком, якщо діяльність цієї особи обмежується тією, що зазначена в пункті 4 цієї статті, яка якщо і здійснюється через постійне місце діяльності, не може перетворити це постійне місце діяльності у постійне представництво відповідно до положень цього пункту.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України, постійним представництвом є постійне місце діяльності, через яке повністю або частково проводиться господарська діяльність нерезидента в Україні, зокрема: місце управління; філія; офіс; фабрика; майстерня; установка або споруда для розвідки природних ресурсів; шахта, нафтова/газова свердловина, кар`єр чи будь-яке інше місце видобутку природних ресурсів; склад або приміщення, що використовується для доставки товарів, сервер.

З метою оподаткування термін «постійне представництво» включає будівельний майданчик, будівельний, складальний або монтажний об`єкт чи пов`язану з ними наглядову діяльність, якщо тривалість робіт, пов`язана з таким майданчиком, об`єктом чи діяльністю, перевищує шість місяців; надання послуг нерезидентом (крім послуг з надання персоналу), у тому числі консультаційних, через співробітників або інший персонал, найнятий ним для таких цілей, але якщо така діяльність провадиться (в рамках одного проекту або проекту, що пов`язаний з ним) в Україні протягом періоду або періодів, загальна тривалість яких становить більш як шість місяців, у будь-якому дванадцятимісячному періоді; резидентів, які мають повноваження: діяти від імені виключно такого нерезидента (проведення переговорів щодо суттєвих умов та/або укладення договорів (контрактів) від імені цього нерезидента), що призводить до виникнення у цього нерезидента цивільних прав та обов`язків; та/або утримувати (зберігати) запаси товарів, що належать нерезиденту, із складу яких здійснюється поставка товару від імені нерезидента, крім резидентів, що мають статус складу тимчасового зберігання або митного ліцензійного складу.

Постійним представництвом не є використання будівель або споруд виключно з метою зберігання, демонстрації або доставки товарів чи виробів, що належать нерезиденту; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою зберігання або демонстрації; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою переробки іншим підприємством; утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збирання інформації для нерезидента; направлення у розпорядження особи фізичних осіб у межах виконання угод про послуги з надання персоналу; утримання постійного місця діяльності виключно з метою провадження для нерезидента будь-якої іншої діяльності, яка має підготовчий або допоміжний характер.

Отже, як національне, так і міжнародне законодавство встановлює, що одним із випадків, коли господарська діяльність нерезидента, що здійснюється через його представництво в Україні, не підпадає під визначення «постійне представництво», є здійснення таким представництвом комбінації видів діяльності, якщо наслідком такої комбінації є сукупна діяльність підготовчого чи допоміжного характеру.

Водночас за правилами пункту 7 статті 5 Конвенції той факт, що компанія, яка є резидентом Договірної Держави, контролює чи контролюється компанією, яка є резидентом іншої Договірної Держави або яка здійснює підприємницьку діяльність у цій іншій Державі (через постійне представництво чи будь-яким іншим чином), сам по собі не перетворює одну з цих компаній у постійне представництво іншої.

За наслідками аналізу наведених законодавчих норм можна дійти висновку про те, що представництва на території України зазвичай не мають статусу юридичної особи та діють на підставі наданих нерезидентом повноважень. Такі представництва можуть як здійснювати підприємницьку діяльність на території України, так і виконувати лише функції, які мають допоміжний та підготовчий характер (зберігання, демонстрація, закупівля або доставка товарів, збирання інформації тощо). Ці умови можна охарактеризувати як ознаки, що дозволяють відносити представництво нерезидента до розряду «постійних» та «непостійних».

Постійне представництво нерезидента в Україні з метою оподаткування розглядається як окремий, незалежний від самого нерезидента, суб`єкт господарської діяльності. Відтак взаємовідносини між нерезидентом та його постійним представництвом в Україні необхідно розглядати як взаємовідносини між різними суб`єктами господарювання та, відповідно, податковий облік самого постійного представництва повинен здійснюватися згідно із загальними правилами.

Відповідно до пункту 64.5 статті 64 ПК України у разі встановлення контролюючим органом за результатами податкового контролю ознак ведення нерезидентом господарської діяльності на території України, зазначеної в абзацах третьому - п`ятому цього пункту, без взяття на податковий облік нерезидента, зокрема здійснення резидентом діяльності в інтересах нерезидента через відокремлені підрозділи, у тому числі, що має ознаки постійного представництва, контролюючим органом призначається перевірка такої діяльності. Порядок проведення перевірки для цілей цього пункту визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з урахуванням особливостей, визначених цим Кодексом.

Якщо перевіркою встановлено ведення нерезидентом діяльності через відокремлені підрозділи, у тому числі постійне представництво в Україні без взяття на податковий облік, контролюючий орган складає акт перевірки, який надсилається нерезиденту в порядку, визначеному            пунктом 86.13 статті 86 цього Кодексу. На підставі акта перевірки контролюючим органом може бути прийнято рішення про взяття на облік такого нерезидента в Україні без заяви нерезидента та отримання заперечення до акта перевірки.

При цьому пунктом 117.4 статті 117 ПК України передбачено, що ведення нерезидентом (іноземною юридичною компанією, організацією) діяльності через відокремлений підрозділ, у тому числі постійне представництво, без взяття на податковий облік у порядку, передбаченому ПК України, тягне за собою накладення штрафу на нерезидента в розмірі 100000 гривень.

Утім, як з`ясовано судовими інстанціями, в даному випадку, стверджуючи про ведення компанією «KINTAS LIMITED» на території України основної комерційної діяльності саме через постійне представництво, відповідач не вказав на обставини й не підтвердив документально вжиття ним зазначених вище заходів з метою проведення документальної позапланової перевірки такого постійного представництва нерезидента, взяття його на податковий облік й притягнення останнього до відповідальності на підставі пункту 117.4 статті 117 ПК України.

Крім того, контролюючий орган не представив на вимогу попередніх судових інстанцій копії листів-запитів та оригінальних текстів листів-відповідей компетентних органів іноземних країн щодо компанії «KINTAS LIMITED» та її фінансово-господарських взаємовідносин із позивачем, а також інших матеріалів, що були використанні ним при проведенні документальної перевірки платника та формуванні висновків про порушення ним вимог підпунктів 141.4.1, 141.4.2           пункту 141.4 статті 141 ПК України при виплаті доходу на користь названого нерезидента.

Більш того, як з`ясовано судами, в розглядуваній ситуації відсутні будь-які підтверджувальні відомості про те, що компанія «KINTAS LIMITED» має на території України незареєстроване постійне представництво в розумінні положень Конвенції, вчиняє через нього комерційну діяльність тощо.

Компанія «KINTAS LIMITED» є резидентом Республіки Кіпр відповідно до вимог Конвенції та підлягає оподаткуванню на Кіпрі, що підтверджується довідками про статус резидента від                14 грудня 2018 року, від 08 березня 2019 року та від 30 січня 2020 року.

В обґрунтування висновків про неправомірне користувався пільгами, передбаченими Конвенцією, контролюючий орган наголошував, що діяльність розглядуваного нерезидента підпадає під визначення «постійного представництва» в розумінні підпункту 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України та пункту 1 статті 5 Конвенції, оскільки за результатами аналізу інформації, отриманої від компетентного органу Республіки Кіпр, встановлено ознаки постійного представництва компанія «KINTAS LIMITED» на території України.

Підставою для таких висновків стало те, що більша частина доходу компанії «KINTAS LIMITED» становлять дивіденди та те, що нерезидентом видавалися довіреності на представництво інтересів компанії фізичним особам, які є громадянами України та яким нібито надано широке коло повноважень.

Утім, судовими інстанціями з`ясовано, що докази на підтвердження укладання контрактів повіреними від імені компанії «KINTAS LIMITED», як того вимагає стаття 5 Конвенції, відсутні, а дії, вчинені цими особами, підпадали під поняття підготовчих і допоміжних (представництво інтересів компанії на загальних зборах, укладення договорів купівлі-продажу частки та інші повноваження, надані довіреністю, виключно для забезпечення основної діяльності материнської компанії-нерезидента, не здійснюючи при цьому господарської діяльності материнської компанії). В свою чергу, сам факт видачі довіреності не визначається Конвенцією як вчинення повіреним дій, які в будь-якому випадку свідчать про наявність постійного представництва. 

Основою для розробки переважної більшості міжнародних договорів про уникнення подвійного оподаткування є Модельна конвенція Організації економічного співробітництва та розвитку щодо податків на доходи і капітал. Модельна конвенція становить джерело уніфікованих рішень щодо найбільш поширених питань, які виникають у сфері міжнародного оподаткування та усунення подвійного оподаткування. Також важливе значення мають Коментарі до Модельної конвенції Організації економічного співробітництва та розвитку.

Одним з основоположних фактів, який підлягає встановленню під час спорів відносно наявності або відсутності постійного представництва, є питання періоду існування такого постійного представництва. Оскільки, чи існує постійне представництво в державі протягом певного періоду, має визначатися на основі обставин, що застосовуються протягом цього періоду, а не тих, які застосовувалися протягом минулого чи майбутнього періоду (пункт 8 Коментарів до статті 5 Конвенції).

Утім, акт перевірки від 17 травня 2021 року № 7054/10-36-07-01/36432055 не містить жодного формулювання відносно чіткого періоду створення/існування постійного представництва компанії «KINTAS LIMITED». Акт перевірки містить лише посилання на різні періоди з 2015 року по 2018 рік, в яких представники компанії «KINTAS LIMITED» на підставі виданих довіреностей підписували документи правового характеру, що, за твердженням відповідача, в сукупності призвело до появи ознак постійного представництва.

Також вірне дослідження доходів від звичайної діяльності нерезидента дозволить визначитися з істотністю і значущістю діяльності можливого представництва, тобто чим більше значення має така діяльність в сукупній діяльності організації, тим більша ймовірність утворення постійного представництва (пункт 24 Коментарів до статті 5 Конвенції).

Разом із тим, в акті перевірки від 17 травня 2021 року № 7054/10-36-07-01/36432055 ГУ ДПС у Київській області на підставі інформації компетентних органів Республіки Кіпр встановило, що за період з 2014 року по 2018 рік компанія «KINTAS LIMITED» отримала доходи в сумі 65031758,00 доларів США, а дивідендів за цей же період нерезидент отримав у розмірі 13028174,00 доларів США. Тобто, питома вага дивідендів в доході компанії «KINTAS LIMITED» за період з 2014 року по 2018 рік за даними контролюючого органу не перевищувала 20,05 %.

Основним видом діяльності компанії «KINTAS LIMITED» є торгівля сільськогосподарськими товарами, від цієї та іншої господарської діяльності отримано основний дохід нерезидента протягом 2014 - 2018 років. При цьому подані позивачем докази підтверджують, що Компанія «KINTAS LIMITED» здійснює реальну господарську діяльність, має необхідні ресурси та управлінські структури для виконання своїх функцій, не має постійного представництва в Україні і те, що дії повірених, які вчинялися протягом 2015 - 2018 років на підставі виданих компанією довіреностей носили виключно дії підготовчого та/або допоміжного характеру, що, відповідно, нівелює доводи контролюючого органу, покладені в основу оскаржуваного акта індивідуальної дії. 

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ГУ ДПС у Київській області без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                             І. А. Гончарова

Судді                                                                                                    І. Я. Олендер

    Р. Ф. Ханова