ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 359/2259/25                              Головуючий у 1-й інстанції: Семенюта О.Ю.
                                                                                           Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2025 року                                                                         м. Київ          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача                                       Черпака Ю.К.,
суддів                                                             Кобаля М.І., Штульман І.В.,
за участю секретаря судового засідання          Григор`єва С.О.,
представника відповідача                              Кубрака О.І.,          

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,
В С Т А Н О В И В:
26 лютого 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в м. Києві, яке було замінено Департаментом патрульної поліції (далі - відповідач/апелянт/ДПП) з вимогами:
- визнати протиправною та скасувати постанову, складену інспектором 1 взводу 2 роти 2 батальйону полку-1 Управління патрульної поліції в місті Києві старшим лейтенантом поліції Голинщаком Петром Михайловичем, серії ЕНА № 4084010 від 16 лютого 2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою накладено штраф в розмірі 1  700, 00 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП);
- повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 ) з Управління патрульної поліції в місті Києві (код ЄДРПОУ 39856296) сплачену суму штрафу в розмірі 1 700,00 грн (одна тисяча сімсот гривень 00 копійок) відповідно до квитанції № 0В6С-7КНЕ-АЕХЕ-2КН7 від 25 лютого 2025 року.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що постанова про накладення адміністративного стягнення винесена з порушенням вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення, без належного дотримання процедури розгляду справи та фіксації порушення. Інспектор поліції не представився, не пред`явив службового посвідчення, не повідомив про права та обов`язки особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не роз`яснив право на правову допомогу та не забезпечив можливість скористатися нею, чим позбавив його права подати пояснення та докази. Крім того, звернув увагу на відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт перевищення ним встановленої швидкості. В постанові відсутні відомості про належне технічне фіксування порушення, а посилання на вимірювання за допомогою приладу TruCam не супроводжено відповідними матеріалами відеозапису або підтвердженням коректної роботи приладу на момент фіксації. Також зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази перевищення швидкості саме у межах населеного пункту, а спірна ділянка дороги не була належним чином позначена дорожніми знаками. При цьому, добровільна сплата штрафу була здійснена виключно з метою уникнення ускладнень, пов`язаних з примусовим виконанням постанови, і не свідчить про визнання вини. У зв`язку з цим, скасування постанови через безпідставність притягнення до адміністративної відповідальності зумовлює необхідність повернення сплаченої суми штрафу.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано постанову інспектора 1 взводу 2 роти 2 батальйону полк-1 Управління патрульної поліції в м. Києві Голинщака Петра Михайловича про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 4084010 від 16 лютого 2025 року.
Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за частиною четвертою статті 122 КУпАП надіслано на новий розгляд до Управління патрульної поліції в м. Києві.
У задоволенні адміністративного позову в іншій частині відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ДПП на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 302, 80 грн.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з відеозаписом та іншими матеріалами справи у діях ОСОБА_1 наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 122 КУпАП, проте розгляд справи про адміністративне правопорушення був проведений з істотним порушенням порядку, визначеного статтею 279 КУпАП. Зокрема, інспектор поліції не представився, не повідомив позивача, яку справу розглядає, не роз`яснив права та обов`язки, не надав можливість подати пояснення чи заявити клопотання, що свідчить про порушення процесуальних гарантій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Крім того, суд встановив, що хоча відеозаписи з приладу TruCam містять фіксацію порушення, ці докази мають бути розглянуті належним чином під час повторного розгляду справи уповноваженим органом, із дотриманням всіх вимог адміністративного процесу. Саме тому суд дійшов висновку про необхідність скасування постанови як такої, що прийнята з порушенням процедури, та направлення справи на новий розгляд до Управління патрульної поліції в місті Києві. Разом з тим, вимогу про повернення сплаченої суми штрафу у розмірі 1 700 грн суд визнав передчасною, оскільки справа по суті ще не вирішена, а винуватість позивача не спростована остаточно, а повторний розгляд справи може призвести до нового рішення про накладення стягнення. 
В апеляційній скарзі ДПП, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є обґрунтованою, винесеною на підставі допустимих та належних доказів, зокрема даних з лазерного вимірювача швидкості TruCam II 20/20, що зафіксував перевищення швидкості руху в межах населеного пункту на Столичному шосе м. Києва. Застосований технічний засіб забезпечує фіксацію порушення в автоматичному режимі, шифрує відеофайл, не допускаючи втручань, а тому забезпечує достовірність інформації. Показники приладу TruCam були отримані відповідно до інструкцій, прилад є сертифікованим, повіреним та технічно справним, що підтверджується відповідними документами, наданими до матеріалів справи. Крім того, під час зупинки позивач погодився з тим, що перевищив швидкість, та не заперечував факту порушення. Також ДПП стверджує, що позивача було належно ознайомлено з постановою, вручено її під підпис, а тому відсутні підстави для визнання її незаконною. Щодо доводів про недотримання процедури розгляду справи (статті 268, 279 КУпАП), то апелянт вважає, що ці порушення є формальними, не вплинули на сутність прийнятого рішення та не спростовують наявність складу адміністративного правопорушення. Посилаючись на статті 251 та 252 КУпАП, а також судову практику Верховного Суду (зокрема, постанови у справах № 520/2261/19, № 338/855/17), ДПП наполягає на тому, що при винесенні оскаржуваної постанови було дотримано вимог чинного законодавства, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як безпідставне.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Позивач, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь позивача в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за йог відсутності.
Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, повноту встановлення фактичних обставин справ та їх правову оцінку, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 лютого 2025 року інспектором 1 взводу 2 роти 2 батальйону полку-1 Управління патрульної поліції в місті Києві старшим лейтенантом поліції Голинщаком Петром Михайловичем було складено постанову про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 4084010, відповідно до якої ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz E270 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_3 , цього дня о 08 год. 48 хв. в місті Києві, на Столичному шосе, перевищив встановлену швидкість руху в межах населеного пункту - 129 км/год при дозволених 50 км/год, чим порушив пункт 12.4 Правил дорожнього руху України, скоївши адміністративне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Постановлено накласти штраф у сумі 1 700, 00 гривень.
Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивач звернувся до суду.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує такі норми чинного законодавства та фактичні обставини справи.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII (далі - Закон № 3353-XII) учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону № 3353-XII встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила).
Пунктами 1.1, 1.9 Правил встановлено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території, тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з пунктом 1.3 Правил учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
За змістом розділу 33 ПДР України знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» вказує на те, що забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові.
Згідно з підпунктом «б» пункту 12.9 Правил водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.
Зона дії знаків 3.1-3.15, 3.19-3.21, 3.25, 3.27, 3.29, 3.33-3.37 - від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знаків не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.
Пунктом 12.4 Правил встановлено, що в населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Відповідно до пункту 12.6 Правил поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.51 («Початок населеного пункту». Найменування і початок населеного пункту, в якому на даній дорозі не діють вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах. Напис населеного пункту на синьому фоні), дозволяється рух із швидкістю:
а) автобусам (мікроавтобусам), що здійснюють перевезення організованих груп дітей, легковим автомобілям з причепом і мотоциклам - не більше 80 км/год.;
б) транспортним засобам, якими керують водії із стажем до 2 років, - не більше 70 км/год;
в) вантажним автомобілям, що перевозять людей у кузові, та мопедам, - не більше 60 км/год;
г) автобусам (за винятком мікроавтобусів) - не більше 90 км/год;
ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.
Відповідно до частини четвертої статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700, 00 грн.
Отже, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, створює склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена вказаною нормою.
Зі змісту постанови вбачається, що позивач у населеному пункті рухався зі швидкістю 129 км/год, тобто перевищив встановлене обмеження швидкості руху (50 км/год) більше, ніж на 50 км/год.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення відповідно до статті 251 КУпАП є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
Докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані відповідно до закону, а належними - якщо вони містять інформацію щодо предмету доказування.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) передбачено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення, зокрема, фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.
Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї норми закону, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних літальних апаратах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.
Відповідно до підпункту 9 частини першої статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото-і кінозйомки, відеозапису.
За змістом статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.
Частинами другою, третьою статті 283 КУпАП встановлено, що постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Колегія суддів звертає увагу, що тільки належна фіксація вчинення адміністративного правопорушення позивачем може підтвердити правомірність накладення на нього адміністративного стягнення та вважається належним доказом по справі.
Вказана вимога є імперативною, оскільки забезпечує прозорість джерела доказу та створює умови для реалізації стороною захисту права на перевірку технічної справності, сертифікації та інших характеристик використаного технічного засобу.
У даній справі відповідачем долучено до матеріалів справи диск із відеозаписами, які, на його думку, підтверджуют факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення. 
Фіксація адміністративного правопорушення здійснювалась за допомогою приладу TruCam, що є технічним засобом фіксації порушень правил дорожнього руху.
Проте у самій постанові про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 4084010 від 16 лютого 2025 року, зокрема у пункті 7 «До постанови додаються», не зазначено жодного технічного засобу, яким було зафіксовано вказане правопорушення.
Тобто, постанову оформлено з порушенням вимог частини третьої статті 283 КУпАП, що ставить під сумнів належність і допустимість такого доказу.
Відповідно до частини першої статті 9 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Якщо хоча б одна з цих ознак відсутня, такий доказ не може бути врахований судом при вирішенні справи по суті.
У цій справі порушено вимогу допустимості доказу, оскільки хоч відповідач і надав відеозапис на електронному носії, однак у самій постанові серії ЕНА № 4084010 від 16 лютого 2025 року відсутнє будь-яке посилання на технічний засіб, яким здійснено фіксацію події. Відтак, не підтверджено, що цей відеозапис був створений у порядку, передбаченому чинним законодавством, та є частиною офіційної процедури фіксації адміністративного правопорушення. 
При апеляційному перегляді справи колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції щодо порушення посадовою особою поліції встановленого порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого главою 22 КУпАП.
Так, відповідно до статті 279 КУпАП розгляд справи розпочинається з представлення посадової особи, яка її здійснює, оголошення, яка саме справа підлягає розгляду, а також роз`яснення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, її прав та обов`язків. Згідно зі статтею 268 КУпАП, така особа має право знайомитися з матеріалами справи, подавати пояснення, заявляти клопотання, користуватися юридичною допомогою адвоката або іншого фахівця у галузі права, виступати рідною мовою та користуватися послугами перекладача, а також оскаржити постанову.
Проте, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, в тому числі оглянутим відеозаписом з боді-камери поліцейського, в ході реалізації процедури розгляду справи інспектором поліції не було забезпечено дотримання зазначених вимог. Зокрема, позивачу не роз`яснено його процесуальні права, не повідомлено про початок розгляду справи та не зафіксовано представлення уповноваженої посадової особи. Крім того, не забезпечено реальної можливості скористатися правом на юридичну допомогу, що є одним з базових процесуальних гарантій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Колегія суддів зазначає, що відсутність належного процесуального оформлення розгляду справи, включаючи недотримання обов`язку роз`яснення прав, позбавила позивача можливості ефективно реалізувати своє право на захист, у тому числі право на правову допомогу. Такі дії або бездіяльність посадової особи свідчать про істотне порушення гарантованих законом прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.
Згідно зі статтею 7 КУпАП законодавство про адміністративні правопорушення гарантує охорону прав і свобод громадян, зокрема шляхом встановлення чітких процедур розгляду справ і забезпечення права особи на захист. 
В свою чергу, порушення цих гарантій, у тому числі не роз`яснення прав та недотримання вимог до процедури, позбавляє особу можливості реалізувати свої права та є безумовною підставою для скасування постанови.
В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких групується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 537/2088/17, де вказано, що правомірність постанови мас ґрунтуватися на тому, що факт правопорушення є доведеним і при її ухваленні процедура була дотримана. При цьому, також зазначено, що сам факт визнання особою вини у порушенні ПІДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності.
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в тому, що допущені порушення носили істотний характер і вплинули на можливість реалізації позивачем своїх прав, а тому винесена постанова про накладення адміністративного стягнення не відповідає вимогам законності та підлягає скасуванню.
Разом з тим колегія суддів не вбачає підстав для направлення справи на новий розгляд, як це зробив суд першої інстанції, оскільки таке рішення суперечить приписам чинного законодавства.
Так, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 286 КАС України місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи). 
Водночас зміст та межі застосування такої процесуальної дії конкретизовані у статті 293 КУпАП, яка прямо передбачає, що справа може бути направлена на новий розгляд лише у разі, якщо її було розглянуто неуповноваженим органом (посадовою особою).
З огляду на наведене, зміст зазначених норм права свідчить про те, що направлення справи на новий розгляд є процесуально допустимим виключно у випадку, коли встановлено, що її було розглянуто органом або посадовою особою, не наділеними відповідною компетенцією. Усі інші ситуації, пов`язані не з питанням юрисдикції, а з порушенням процедури розгляду, не передбачають можливості повторного провадження, а тягнуть за собою скасування постанови як неправомірної без її подальшого розгляду по суті.
У даній справі інспектор патрульної поліції був належним суб`єктом владних повноважень, уповноваженим на розгляд справи про адміністративне правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 122 КУпАП. Встановлені порушення стосуються порядку розгляду справи, зокрема недотримання вимог статей 268 та 279 КУпАП, а не відсутності компетенції.
Отже, наявність істотних процесуальних порушень під час розгляду справи не створює правових підстав для направлення справи на новий розгляд, а передбачає скасування постанови без повторного розгляду. 
Тлумачення пункту 2 частини третьої статті 286 КАС України та статті 293 КУпАП у системному зв`язку із загальними принципами адміністративного провадження виключає можливість повторного притягнення особи до відповідальності після скасування постанови, винесеної компетентним органом, якщо таке скасування зумовлено процесуальними порушеннями, а не помилкою у визначенні суб`єкта розгляду.
Таким чином, направлення справи на новий розгляд у цій справі є необґрунтованим та підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 284 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності складу адміністративного правопорушення або неможливості притягнення особи до відповідальності у зв`язку з істотним порушенням процедури, яке унеможливлює встановлення вини у законний спосіб.
За таких обставин, з урахуванням положень статті 286 КАС України, у разі скасування рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного уповноваженим органом, але з порушенням процедури, суд повинен закрити справу про адміністративне правопорушення, не допускаючи її повторного розгляду. 
Таким чином, зважаючи на порушення процедури розгляду справи, постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю.
Оскільки судом першої інстанції частково неправильно застосовано норми процесуального права, то відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - скасуванню щодо направлення справи на новий розгляд, з ухваленням нового рішення в цій частині шляхом закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Керуючись статтями 229, 272, 286, 308, 315, 317, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити частково. 
Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2025 року скасувати в частині направлення справи на новий розгляд та прийняти нове, яким закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 122 КУпАП, щодо ОСОБА_1 .
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                       Черпак Ю.К.

Судді:                                                                                          Кобаль М.І.

                                                                                                    Штульман І.В.