ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5936/25 Справа № 173/2938/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бурхан С. М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року                        Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Глєбова Г. В. на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року (повний текст складено 06 березня 2025 року у м. Верхньодніпровськ) у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , орган опіки та піклування Верхньодніпровської міської ради, про усиновлення дітей, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1  звернувся до суду із зазначеною заявою про усиновлення, яку обґрунтовував тим, що з 2019 року заявник з ОСОБА_2  проживали разом однією сім`єю за адресою:  АДРЕСА_1 , разом з дітьми ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 11.07.2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. 
За доводами заявника батько дітей -  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не проживає з дітьми, не проявляє щодо дітей батьківської турботи та піклування, не виховує та не утримує їх.
19.01.2021 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між батьками дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Заявник зазначає, що він фактично виконує обов`язки батька по відношенню до дітей, приймає участь у їх вихованні, забезпечує їх матеріально, піклується про їх здоров`я та отримання освіти.
ОСОБА_1 зазначає, що він працює, отримує офіційні доходи, медичних протипоказань для усиновлення дитини не має та не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога, не притягувався до кримінальної відповідальності, не має незнятої чи непогашеної судимості, в розшуку не перебуває. 
Родина заявника забезпечена житлом, має належні умови проживання.
Заявник стверджує, що до подачі заяви до суду, він звернувся до служби у справах дітей 12.09.2024 року із заявою про надання висновку про доцільність усиновлення та відповідь йому не надали.
Враховуючи наведене ОСОБА_1 просив постановити рішення про усиновлення ним неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Змінити по батькові дітей на « ОСОБА_7 » для чоловічої статі / « ОСОБА_8 » для жіночої статі. Ім`я та прізвище дітей, дату народження та місце народження - залишити без змін. 
Записати усиновлювача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 батьком дітей. 
Внести відповідні зміни до актового запису про народження дітей.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року в задоволені заяви про усиновлення дітей відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про усиновлення дітей та нести зміни до актових записів про народження.
В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, не прийняття до уваги доказів, які могли істотно вплинути на результат розгляду справи.
З посиланням на доводи, аналогічні доводам заяви вважає, що заявником належними та допустимими доказами доведено факт ухилення біологічного батька дітей від піклування, виховання та матеріального забезпечення цих дітей, а також не проживання батька разом із дітьми понад п`ять років, що у відповідності до положень ч.2 ст. 219 СК України є підставою для усиновлення дітей без згоди батьків. Крім того звертає увагу, що батько дітей ОСОБА_3 мешкає на території російської федерації та надав до суду першої інстанції власноручно підписану заяву, в якій не заперечував щодо усиновлення дітей ОСОБА_1 , а біологічна мати дітей є дружиною останнього і також не заперечувала проти усиновлення її дітей, що підтверджується нотаріально посвідченою згодою та особисто виловленою у судовому засіданні позицією.
Також, заявник довів факт тривалого проживання із дітьми та їх матір`ю однією сім`єю у будинку, якому створені всі умови для проживання трьох дітей. Крім того, заявник, як особа яка бажає стати усиновлювачем не підпадає під законодавчо встановлені обмеження, закріплені у ст. 212 СК України. З приводу відсутності висновку органу опіки та піклування щодо доцільності усиновлення дітей, зазначає, що орган не правомірно відмовив у його наданні через відсутність рішення суду щодо позбавлення батька батьківських прав або нотаріально посвідченої згоди батька на таке усиновлення. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Про дату, час і місце судового засідання сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повісток до Електронних кабінетів ОСОБА_1 , його представника, ОСОБА_2 , органу опіки та піклування, а також довідка про доставку повістки на електронну адресу ОСОБА_3 (а.с.91 зворот). Крім того, матеріали справи містять клопотання орган опіки та піклування Верхньодніпровської міської ради про розгляд справи за відсутності їх представника та в якому вони просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.  (а.с.92-93) 
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог апеляційної  скарги, апеляційний суд вважає, що  апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з таких підстав. 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про усиновлення, суд першої інстанції виходив із того, що усиновлення малолітніх дітей без згоди батька дітей на таке усиновлення та належного доведення факту ухилення батька від виховання та утримання дітей, є порушенням норм національного законодавства, оскільки права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, що гарантовано ст. 8 Конвенції про права дитини.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що батьками малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.01.2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.05.2021 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання трьох малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/2 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, на підтвердження чого заявником також додано копію дубліката виконавчого листа, виданого 03 вересня 2024 року.
11 липня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб. 
ОСОБА_2 надала письмову нотаріально посвідчену згоду на усиновлення заявником її трьох малолітніх дітей.
Згідно з витягом з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності" станом на 10.09.2024 року ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
До заяви також додано копії карток профілактичних щеплень малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до копії висновку про стан здоров?я від 31.07.2024 заявник здоровий, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває.
Згідно довідки, сформованої засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України, від 29.07.2024 року та копії довідки, виданої ПрАТ "Дніпровський КПК", ОСОБА_1 працює та має постійний дохід.
Згідно з актом обстеження умов проживання ОСОБА_1 проживає разом з дружиною та її дітьми в будинку, з належними умови для розвитку, навчання та відпочинку дітей. Діти мають окрему кімнату, забезпечені одягом.
Висновок органу опіки та піклування Верхньодніпровської міської ради про доцільність усиновлення дітей ОСОБА_1 не надано у зв`язку з відсутністю правових підстав щодо надання висновку про доцільність (недоцільність) усиновлення заявником неповнолітніх дітей дружини, так як заявником не надано повний пакет документів, потрібних для відповідного висновку. 
Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з п. 3 ст. 4 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї.
У ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» вказано, що забезпечення найкращих інтересів дитини передбачає дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити.
Статтею 4 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованої Законом України від 15 лютого 2011 року № 3017-VI, передбачено, що компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини. У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того, що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами.
Відповідно до ст. 21 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР 27 лютого 1991 року при усиновленні найкращі інтереси дитини мають враховуватися в першочерговому порядку.
Статтею 207 СК України передбачено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.
Згідно ст. 218 СК України для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров`я. Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку з віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками.
За змістом ст. 217 СК України у випадках, коли дитина, стосовно якої розглядається питання про усиновлення, має батьків, обов`язковою умовою його позитивного вирішення є їхня вільна та безумовна згода.
Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом (ч. 5 ст. 217 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 220 СК України на усиновлення дитини одним із подружжя потрібна письмова згода другого з подружжя, засвідчена нотаріально.
Факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (висновками, актами, довідками, листами тощо), а також показаннями свідків. Окремого рішення суду на підтвердження цього факту не потрібно. Водночас суди повинні враховувати, що у випадках, коли батьки не беруть участі у вихованні своєї дитини з поважних причин (через хворобу, перебування в тривалому відрядженні тощо), її усиновлення без їхньої згоди є неприпустимим.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 489/2464/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 645/4366/17.
Статтею 5 Європейської конвенції про усиновлення передбачено, що рішення про усиновлення не приймається, якщо не надано принаймні таких згод, які не відкликані: a) згоди матері й батька; або в разі відсутності й батька, й матері, які могли б надати згоду, згоди будь-якої особи чи установи, які вповноважені надати таку згоду замість них; b) згоди дитини, яка відповідно до закону вважається такою, що має достатній рівень розуміння; дитину вважають такою, що має достатній рівень розуміння, після досягнення віку, який визначено законом та який не повинен перевищувати 14 років; c) згоди другого з подружжя чи зареєстрованого партнера усиновлювача.
  Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що вирішуючи заяву по суті, суд зобов`язаний перевірити наявність передбачених законом підстав для усиновлення, зокрема: чи дали батьки дитини згоду на це (якщо вона необхідна); чи може заявник бути усиновлювачем; чи є дитина відповідно до законодавства суб`єктом усиновлення і чи виконано вимоги частин 1 - 3 статті 218 СК щодо наявності згоди дитини; чи відповідають висновок органу опіки та піклування і дозвіл на усиновлення уповноваженого органу виконавчої влади необхідним вимогам. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 759/9639/18 (провадження № 61-1599св22).
Частиною 2 ст. 219 СК України передбачено, що без згоди повнолітніх батьків усиновлення дитини може бути проведено, якщо судом буде встановлено, що вони, не проживаючи з дитиною понад шість місяців без поважних причин, не виявляють щодо неї батьківської турботи та піклування, не виховують та не утримують її.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 11 липня 2024 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. 
16 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про усиновлення трьох неповнолітніх дітей його дружини. Тобто з моменту реєстрації шлюбу пройшов досить короткий час, хоча в матеріалах справи і міститься довідка про проживання заявника з дітьми до укладення шлюбу із їх матір`ю. Однак, матеріали справи не містять доказів того, що за такий проміжок часу сумісного проживання між заявником та дітьми виникли настільки близькі духовні зв`язки, що свідчать про наявність відносин дітей із заявником як батьком. що заявник опікується дітьми, бере участь в їх вихованні, духовному та моральному розвитку. Також не було з`ясовано думку старших дітей з приводу їх усиновлення. 
Батько неповнолітніх дітей батьківських прав не позбавлений, за рішенням суду з нього стягнуто аліменти на утримання дітей. 
Висновок органу опіки та піклування про можливість усиновлення дітей відсутній. 
Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 зазначав, що суд першої інстанції не надав оцінки тому, що біологічний батько дітей не проживає разом із ними та не виконує свої батьківськи обов`язки, що у відповідності до положень ч.2 ст. 219 СК України є беззаперечними причинами для усиновлення дітей у судовому порядку.
Однак, матеріали справи не містять і судом  не встановленоналежних та допустимих доказів на підтвердження того,що батько дітей, не проживаючи з дітьми понад шість місяців без поважних причин, не виявляє щодо них батьківської турботи та піклування, не виховує та не утримує їх.
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, зокрема, посилаючись на положення ч.2 ст. 219 СК України, як на підставу усиновлення ОСОБА_1 не надав беззаперечних доказів того, що біологічний батько свідомо без поважних причин ухиляється від виконання батьківських обов`язків. 
З матеріалів справи лише вбачається, що шлюб між батьками дітей розірвано та з батька на користь матері на утримання дітей стягуються аліменти, однак це не свідчить про умисне без поважних причин ухилення від виконання батьківських обов`язків, як і проживання дітей разом із позивачем в одному будинку. 
Крім того, дружина позивача, яка є матір`ю дітей у суді першої інстанції зазначала, що батько дітей на теперішній час проживає на території російської федерації та не взмозі забезпечити інтересів дітей, однак на підтвердження цього не надано жодних доказів. Крім того матеріали справи містять надану від імені біологічного батька заяву про згоду на усиновлення ОСОБА_1 його дітей, яка нотаріально не посвідчена та відправлена до суду з території України.
Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції надав правильну оцінку наявним у справі доказам та прийшов до обґрунтованих висновків про відсутність підстав для усиновлення дітей.Оскільки відсутні докази того, що таке усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дітей.
Згідно з частинами 1,2 статті 10 Європейської конвенції про усиновлення дітей від 27.11.2008 (ратифікованої Україною 15.02.2011), компетентний орган приймає рішення про усиновлення лише після належного попереднього встановлення обставин стосовно усиновлювача, дитини та її сім`ї. Під час такого встановлення обставин і після цього дані можуть збиратися, оброблятися й розповсюджуватися лише відповідно до правил, які стосуються професійної конфіденційності й захисту персональних даних.
Установлення обставин в належному обсязі в кожній справі стосується настільки, наскільки це є можливим, та inter alia, таких питань:
a) особистості, стану здоров`я та соціального середовища усиновлювача, подробиць про його домівку та умови проживання, його здатності виховувати дитину;
b) причин, з яких усиновлювач бажає усиновити дитину;
c) причини, через які інший з подружжя або зареєстрованих партнерів не приєднується до заяви, коли лише один з подружжя або зареєстрованих партнерів звертається із заявою про усиновлення;
d) взаємної сумісності дитини й усиновлювача, а також тривалості часу, протягом якого дитина перебувала під його опікою;
e) особистості, стану здоров`я й соціального середовища дитини, а також з урахуванням встановлених законом обмежень її сімейного походження та її цивільного стану;
f) етнічного, релігійного та культурного походження усиновлювача й дитини.
Положення цієї статті не впливають на повноваження чи обов`язок компетентного органу отримувати будь-яку інформацію або докази, незалежно від того, чи охоплюються вони обсягом такого встановлення обставин, і які він розглядає як такі, що можуть бути використані (ч.4 ст.10 Європейської конвенції про усиновлення дітей).
Компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини (ч.1 ст.4 Європейської конвенції про усиновлення дітей) .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявником не зазначено чітких та переконливих мотивів, що спонукають його на усиновлення дітей, а лише вказано про спільне проживання із ними та матір`ю дітей, з якою він уклав шлюб за однією адресою. При цьому, в матеріалах справи відсутні достатні дані, що рішення заявника про усиновлення є проявом справжніх намірів, з врахуванням поспішності його звернення до суду із заявою про усиновлення.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що заявником не надано доказів того, що батько дітей свідомо та умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Також матеріали справи не містять доказів того, що усиновлення відповідатиме інтересам дітей, які відносини наразі склалися між дітьми та кандидатом в усиновлювачі (заявником), не відображено дійсні обставини усиновлення, а також добросовісність і мету такого усиновлення.
Органи опіки та піклування, не надавши свого висновку щодо можливості усиновлення дітей,у своїй заяві погодилися із правильністю висновків суду першої інстанції та просили рішення суду залишити без змін.
Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що звернення до суду із заявою про усиновлення є передчасним та формальним, і таке усиновлення у даному випадку не буде відповідати якнайкращим інтересам дітей.
Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Глєбова Г. В. залишити без задоволення.
Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 липня 2025 року.

Судді: