Номер провадження: 22-ц/813/3966/25 
Справа № 947/20877/24
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Одеська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Одеській області,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Одеської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м.Одеси від 18 грудня 2024 року у складі судді Куриленко О.М.,
встановив:
2. ОПИСОВА ЧАСТИНА 

Короткий зміст позовних вимог
У липні 2024 року,  ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України в рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду у розмірі 3370133,27 гривень.
В обґрунтування позову зазначав, що в період з 08 лютого 2011 року по 12 грудня 2022 року незаконними діями співробітників Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, прокуратури Приморського району м. Одеси, прокуратури Одеської області, а також суду завдана ОСОБА_1 значна майнова та моральна шкода. Стверджує, що в зазначений період, він незаконно притягувався до кримінальної відповідальності, його незаконно затримали як особу, що, начебто, вчинила кримінальне правопорушення; відносно нього незаконно застосовували запобіжні заходи у вигляді тривалого тримання під вартою та підписки про невиїзд, а також здійснювались інші незаконні дії вищезазначеними органами державної влади. Вироком Київського районного суду м.Одеси від 15 червня 2021 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  виправдані у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року залишено без змін вирок Київського районного суду м.Одеси від 15 червня 2021 року. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 03 серпня 2023 року вирок Київського районного суду м.Одеси від15 червня 2021року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року стосовно  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Позиція відповідачів в суді першої інстанції
У відзиві на позовну заяву, Державна казначейська служба України проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь шкоди у розмірі 3370133,27 грн. значно завищені, не мають належного обґрунтування, не підтверджені відповідними доказами, а тому не підлягають задоволенню. Крім того, зазначало, що Казначейство не є належним відповідачем у вказані справі, оскільки підставою позову є стверджуванні порушення прав позивача з боку органів досудового розслідування та прокуратури. 
У відзиві на позовну заяву, Головне управління Національної поліції в Одеській області позовні вимоги не визнало та просило суд в їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, обставини, викладені у позові, жодним чином не обґрунтовують позовні вимоги, а лише містять суб`єктивні міркування самого ОСОБА_1 щодо певних обставин, що мали місце. Позивачем надано тільки загальну інформацію щодо предмету спору, натомість для вирішення такої категорії справ позивачу після доведення наявності моральної шкоди необхідно довести також і те, що моральна шкода отримана виключно у зв`язку із діями відповідачів по справі. 
У відзиві на позовну заяву, Одеська обласна прокуратура позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та просила в їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що належного підтвердження застосування під час досудового розслідування у кримінальній справі відносно ОСОБА_1 насильства, погроз чи незаконних заходів слідчими органами, прокурором та судом – позивачем не надано, відтак належні підстави вимагати відшкодування певної шкоди у даному випадку не вбачаються. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків
Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 18 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1137066,70 гривень, в решті позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду мотивоване тим, що оскільки встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 142 міс. 4 дні, тому наявні підстави визначені законом для відшкодування шкоди позивачу ОСОБА_1 . При цьому, вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд виходив з того, що мінімальна заробітна плата на час розгляду справи складає 8 000 грн., тому сума, яка підлягає до стягнення на користь позивача складає 1137066,70 гривень, виходячи із наступного розрахунку: 142 місяці 4 дні х 8000 грн. При цьому судом зауважено, що вказана сума є мінімальним розміром, який гарантований законом.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційних скарг
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 та Одеська обласна прокуратура подали апеляційні скарги.
У апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати частково рішення Київського районного суду м.Одеси від 18 грудня 2024 року і ухвалити нове рішення в частині визначення розміру відшкодування ОСОБА_1 завданої майнової та моральної шкоди, а саме змінити розмір стягнутого на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової та моральної шкоди з 1137066,60 грн. до 3370133,27 грн. 
Апеляційна скарга  ОСОБА_1 обґрунтована тим, що судом занижений розмір відшкодування завданої моральної шкоди. Так, при визначені розміру відшкодування завданої шкоди судом не були враховані вимоги розумності і справедливості, не прийнято до уваги характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань в різні періоди досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, у якій він незаконно притягувався до кримінальної відповідальності, у зв`язку із чим він зазнав значних і тривалих моральних страждань. Зокрема в період з 08.02.2011 по 12.12.2022 він незаконно притягувався до кримінальної відповідальності; його незаконно затримали як особу, що, начебто вчинила кримінальне правопорушення; відносно нього незаконно застосували запобіжні заходи у вигляді тривалого тримання під вартою та підписки про невиїзд, а також здійснювались інші незаконні дії органами державної влади. Зазначає, що незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, прокуратури і суду йому завдано значних моральних втрат, погіршення здоров?я, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв?язків, що вимагає в даний час від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ухвалюючи рішення, судом не було прийнято до уваги тривалість його моральних страждань у два різні періоди, а саме - перебування під слідством і під вартою та просто перебування під слідством. Оскільки під час вищевказаних різних періодів досудового слідства і судового розгляду справи (перебування під вартою і знаходження на підписці про невиїзд) він зазнавав і різну глибину моральних страждань, тому при ухваленні оскаржуваного рішення судом мав бути застосований і різний розмір відшкодування шкоди. Зокрема при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в період знаходження його під вартою та застосування до нього катування, нелюдського та принижуючого гідність поводження, суд не це уваги не звернув та значно занизив розмір відшкодування. Після зміни йому запобіжного заходу 24.10.2016 з тримання під вартою на підписку про невиїзд з обмеженнями, він також повинен був змінити свій колишній звичайний спосіб життя та вимушено пристосовуватися до зовсім іншого як життя так і побуту. Судом також не прийнято до уваги, що він незаконно тривалий час хворів на хронічний панкреатит, в результаті незаконного утримання в слідчому ізоляторі на протязі 68 місяців 15 днів відбулось серйозне погіршення здоров`я, в зв`язку з відсутністю належної медичної допомоги, неякісною їжею і неналежним утриманням в СІЗО загострились наявні хвороби та добавились і інші, зокрема, виразкова хвороба шлунку та дванадцятипалої кишки.
Зазначає, що в даному випадку, виходячи із встановлених обставин справи, наданих доказів, незаконного обвинуваченого  ОСОБА_1 , як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, так і фактів безпідставного утримання під вартою, а також значних порушень життєвого укладу та моральних страждань, які поніс позивач через неможливість тривалого відновлення своїх прав, з урахуванням принципів розумності та справедливості, конкретних обставин справи, а саме душевних і фізичних страждань, яких незаконно обвинувачений ОСОБА_1  зазнав під час незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, зокрема, тривалого перебування під вартою, а також у зв?язку з цим і приниженням честі, гідності, репутації, мінімально визначений розмір відшкодування, а саме, одна мінімальна заробітна плата за місяць перебування під вартою та за місяць перебування на підписці про невиїзд з обмеженнями, не будуть відповідати характеру спричиненої моральної шкоди та глибині душевних страждань позивача. При цьому 5 років 8 місяців 15 днів він незаконно утримувався під вартою, внаслідок чого був повністю ізольований від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на людину та кардинальним чином впливає на все життя. Після цього він також був обмежений у вільному виборі місця знаходження та поведінки, оскільки відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з обмеженнями, який діяв протягом 6 років 1 місяця 19 днів. В зв`язку з вищенаведеним, рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2024 підлягає скасуванню в частині визначення розміру відшкодування завданої майнової та моральної шкоди та її зміни в сторону збільшення. 
У апеляційній скарзі Одеська обласна прокуратура, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.12.2024 в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові в повному обсязі. 
Апеляційна скарга Одеської обласної прокуратури обґрунтована тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою обставини, що виключають наявність у позивача права на відшкодування моральної шкоди. Так, судом не надано належної правової оцінки наданим обласною прокуратурою до відзиву на позов доказам, які спростовували факт насильства, погроз та інших незаконних заходів стосовно позивача, зокрема, постанові про відмову у порушенні кримінальної справи від 19.09.2022 за зверненням захисника Гребенюка П.П. в інтересах ОСОБА_1 , постанові про закриття кримінального провадження N? 42013170030000030 від 29.04.2013, постанові про закриття кримінального провадження N? 42013170030000068 від 06.09.2013. Також, судом залишено поза увагою, що ОСОБА_1 фактично із самого початку перебування під слідством висловлювалась визнавальна позиція щодо причетності до скоєння кримінального правопорушення, на підтвердження якої в матеріалах кримінальної справи наявні його письмові заява (явка з повинною), пояснення, протокол допиту підозрюваного від 08.02.2011, протокол допиту обвинуваченого від 09.02.2011, протокол відтворення обстановки та обставин подій із застосуванням відеозапису від 09.02.2011, протокол очної ставки з обвинуваченою Літвіновою від 17.02.2011. У подальшому обвинуваченим було змінено відповідну позицію з визнання своєї провини у вчиненні злочинів на заперечення та у суді заявлено про порушення його прав і застосування щодо нього фізичного та психологічного впливу збоку співробітників міліції, в зв?язку із чим судом при ухваленні вироку у справі наведені ключові докази було визнано недопустимими, внаслідок чого ОСОБА_1 виправдано у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України за недоведеністю участі у вчиненні цих злочинів. ОСОБА_1 фактично під час досудового розслідування у справі було допущено обмову себе та іншої особи у вчиненні злочинів, з чим пов`язується, зокрема, питання застосування до нього запобіжного заходу - тримання під вартою та інші наслідки процесуального характеру. Отже, позивач надавав викривальних показів в статусі підозрюваного, тобто перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному засудженню шляхом самообмови. При цьому, доказів тиску з боку обвинувачення чи органів досудового розслідування чи доказів на підтвердження того, що самообмова, яка стала наслідком застосування насильства, погроз та інших незаконних заходів позивачем у порушення вимог ст. 81 ЦПК не надано та відповідно матеріали цивільної справи не містять.

Позиція сторін в суді апеляційної інстанції
У відзиві на апеляційні скарги, Головне управління Національної поліції в Одеській області просить суд в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість, Державна казначейська служба України, просить суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити. 
У відзиві на апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури, ОСОБА_1 , посилаючись на її необґрунтованість просить суд в її задоволенні відмовити. 

Явка сторін в суді апеляційної інстанції
В судове засідання, призначене на 15.05.2025 з`явилися: ОСОБА_1 , його представник – адвокат Атаманчук В.І. та прокурор Елісашвілі О.М. 
Представники Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції в Одеській області до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином, у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи, заяв про відкладення розгляду справи не надав.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

3.МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які скаржники посилаються в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Одеської обласної прокуратури задоволенню не підлягають.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин
Встановлено, що 29 грудня 2010 року слідчим слідчого відділу Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області порушено кримінальну справу №08201000957 за фактом умисного вбивства ОСОБА_3 за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України.
08 лютого 2011 року ОСОБА_1 був затриманий працівниками міліції за місцем свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та доставлений в Приморський РВ ОМУ ТУ МВС України в Одеській області.
В період з 09 лютого 2011 року по 14 лютого 2011 року ОСОБА_1 утримувався в Ізоляторі тимчасового тримання ОМУ ГУ МВС України в Одеській області, а 14 лютого 2011 р. був переведений до Одеського слідчого ізолятора.
За період досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи позивач знаходився під вартою з 08 лютого 2011 р. по 24 жовтня 2016 р.
Кримінальна справа з обвинувальним висновком була вперше направлена до Приморського районного суду м.Одеси 28 квітня 2011 року. За результатами розгляду справи на підставі ухвали цього суду від 21 серпня 2014 року справа була повернута органу досудового слідства для проведення додаткового розслідування. В провадженні Приморського районного суду м. Одеси кримінальна справа перебувала в період з 29.04.2011 по 23.10.2014.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25.11.2014 ухвала Приморського районного суду м.Одеси від 21.08.2014 про повернення справи на додаткове розслідування була скасована і кримінальну справу повернуто до Приморського районного суду м.Одеси для нового розгляду в іншому складі суддів.
Кримінальна справа вдруге надійшла до Приморського районного суду м. Одеси 09.12.2014 і перебувала в провадженні цього суду, доки голова апеляційного суду своїм розпорядженням від 16.01.2015 не передав справу до іншого суду.
Таким чином, кримінальна справа була передана до Київського районного суду м. Одеси, в якому вона перебувала в провадженні з 20.01.2015. За розглядом справи в суді першої інстанції спостерігали регіональні представники Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в Одеській області.
Після зміни складу суду у Київському районному суді м. Одеси у зв`язку з виходом у відставку одного із суддів колегії, розгляд справи на підставі ст.258 КПК України (1960) з 11.06.2016 розпочато спочатку в новому складі суду.
Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 24.10.2016 через надто довгий строк тримання під вартою осіб без обвинувального вироку суду щодо підсудних був змінений запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд, і ОСОБА_2 і ОСОБА_1 були звільнені з під варти 24.10.2016.
Позивачем було здійснено медичні дослідження та в нього були встановлені наступні захворювання: Езофагогастродуоденоскопія. ФГДС № 613. Висновок: Рефлюкс-гюфагіт. Грижа стравохідного отвору діафрагми 1-2 ступеня, гастродуоденіт, виразка цибулини дванадцятипалої кишки (ДПК) (довідка ФГДС №613 від 02.05.2018 МКЛ № 11 м. Одеси). Згідно висновку ультразвукового дослідження №6381 у позивача виявлено поліпи жовчного міхура, хронічний панкреатит (довідка ультразвукового дослідження №6381 від 29.05.2018 р. МКЛ № 1 м. Одеси). Згідно Довідка №3750 встановлено діагноз: Виразкова хвороба ВГН, загострювання. Надана допомога. Рекомендовано амбулаторне лікування у сімейного лікаря (довідка № 3750 від 27.06.2018 МКЛ № 11м. Одеси). Проведено також ультразвукове дослідження (Ехоскопія від 27.06.2018). Висновок: Холестероз жовчного міхура. Пристінкові зліпки щільної жовчі (довідка УЗД від 27.06.2018 МКЛ № 11 м. Одеси).
Вироком Київського районного суду м.Одеси від 15 червня 2021 року  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  виправдані у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року залишено без змін вирок Київського районного суду м.Одеси від 15 червня 2021 року. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 03 серпня 2023 року вирок Київського районного суду м.Одеси від 15 червня 2021 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року стосовно  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Таким чином, встановлено, що у період з 08 лютого 2022 року(тобто з моменту вручення останньому повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 12 грудня 2022 року (дата набрання ухвалою Одеського апеляційного суду законної сили) позивач ОСОБА_1 перебував під слідством, що становить 142 місяці і 4 дні. 

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Так,відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтями 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Згідно з пунктом 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду, як це п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону.
У випадку незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян громадянинові відшкодовується зокрема моральна шкода (стаття 3 Закону).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, як це передбачено ст. 4 вищевказаного Закону.
Вказана стаття також визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 4 Закону).
Згідно зі статтею 13 вказаного Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативну-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
За змістом п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
В пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27.10.1999 року у справі №1-15/99 зазначено що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.
Таким чином, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований за час, починаючи з моменту вручення особі письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання остаточного рішення суду у справі законної сили.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у Постанові від 13.08.2020 року у справі №607/10144/18.

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційних скаргах
З матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 , стверджував, що працівниками міліції здійснювалися щодо нього незаконні заходів в період досудового розслідування у вигляді погроз, катування, тортур, побоїв та наступного незаконного тримання тривалий строк під вартою в неналежних умовах слідчого ізолятора в період досудового розслідування та судового розгляду справи йому заподіяні фізичні та душевні страждання, що в подальшому потягли серйозне погіршення здоров`я; також заподіяна значна моральна шкода, що в свою чергу викликала глибокі душевні страждання.
Приймаючи оскаржуване рішення, ОСОБА_1 зазначає, що судом був занижений розмір відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки при його визначені, судом не були враховані вимоги розумності і справедливості, не прийнято до уваги характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань в різні періоди досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, у якій він незаконно притягувався до кримінальної відповідальності, у зв`язку із чим він зазнав значних і тривалих моральних страждань. Зокрема в період з 08.02.2011 по 12.12.2022 він незаконно притягувався до кримінальної відповідальності; його незаконно затримали як особу, що, начебто вчинила кримінальне правопорушення; відносно нього незаконно застосували запобіжні заходи у вигляді тривалого тримання під вартою та підписки про невиїзд, а також здійснювались інші незаконні дії органами державної влади. Зазначає, що незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, прокуратури і суду йому завдано значних моральних втрат, погіршення здоров?я, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв?язків, що вимагає в даний час від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ухвалюючи рішення, судом не було прийнято до уваги тривалість його моральних страждань у два різні періоди, а саме - перебування під слідством і під вартою та просто перебування під слідством. Оскільки під час вищевказаних різних періодів досудового слідства і судового розгляду справи (перебування під вартою і знаходження на підписці про невиїзд) він зазнавав і різну глибину моральних страждань, тому при ухваленні оскаржуваного рішення судом мав бути застосований і різний розмір відшкодування шкоди. Зокрема, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в період знаходження його під вартою та застосування до нього катування, нелюдського та принижуючого гідність поводження, суд не це уваги не звернув та значно занизив розмір відшкодування. Після зміни йому запобіжного заходу 24.10.2016 з тримання під вартою на підписку про невиїзд з обмеженнями, він також повинен був змінити свій колишній звичайний спосіб життя та вимушено пристосовуватися до зовсім іншого як життя так і побуту. 
Разом з тим, колегія суддів вважає вищевказані доводи ОСОБА_1 безпідставними та погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь ОСОБА_1 , який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995  з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Позивач ОСОБА_1 не надав до суду будь-яких доказів щодо вжиття зусиль для нормалізації життєвих зв?язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, тощо, обмежившись наведенням витягів із законодавчих актів та констатації не підтвердження жодними фактичними обставинами фразами щодо стану позивача при порушення його прав.
В той же час, відшкодування моральної шкоди не має перетворюватись у спосіб заробітку, а має носити виключно компенсаційний характер при наявності підстав, передбачених ст. 25 ЦК України.
Так, Верховний Суд під час розгляду справ вказаної категорії у своїх постановах неодноразово зазначав, що сума відшкодування повинна відповідати принципу поміркованості та розумності. Розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і, не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 3 370 133,27 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування періодів досудового слідства та судового розгляду, що, на його думку ОСОБА_1 призвело до заниження розміру компенсації, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд врахував загальну тривалість кримінального провадження, оцінюючи як важливу обставину при визначенні розміру моральної шкоди. У рішенні суду прямо вказано на те, що ОСОБА_1 перебував під слідством протягом 08.02.2011 по 12.12.2022, що охоплює обидва згадані періоди.
При цьому, закон не зобов`язує суд розбивати періоди емоційного чи психічного тиску на окремі етапи (досудове слідство, судовий розгляд тощо). 
Оцінка моральної шкоди здійснюється в цілісному контексті всієї ситуації, а не шляхом розбиття на окремі періоди. Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив усі обставини справи, зокрема: тривалість кримінального провадження; тривалість моральних страждань у цей період, тривалі обмеження у правах; вплив провадження на психологічний стан позивача тощо. 
При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд має оцінювати сукупність усіх обставин, а не діяти формально, механічно додаючи окремі суми за кожний етап, тому твердження ОСОБА_1 , що судом не враховані ці періоди, не відповідають змісту оскаржуваного рішення.
Інші доводи скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують. 
Щодо доводів Одеської обласної прокуратури, колегія суддів також вважає їх також необґрунтованими та безпідставними. 
Так, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт постановлення виправдувального вироку є доказом незаконності дій органів досудового розслідування, які додатково не підлягають у судовому порядку визнанню незаконними, та завдання особі моральної шкоди (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 та від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17).
Колегія суддів вважає, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п.1 ч.1 ст.2 Закону України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки щодо позивача постановлено виправдувальний вирок.
Вищевказаний Закон України передбачає безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
При цьому, колегія суддів зауважує, що розмір морального відшкодування судом першої інстанції визначений, виходячи з мінімального розміру.
За такого, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для задоволення позову, є неспроможними.
Доводи апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування і ухвалення нового, зміни рішення, а лише обмежуються доводами, які містяться в у відзиві на позов та яким була надана належна правова оцінка.
Підстав вважати дії ОСОБА_1 самообмовою відсутні з огляду на встановлені вироками суду обставини порушення права на захист, а також порушення інших прав. 
Жодних інших доводів на спростування висновків суду апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Одеської обласної прокуратури не містить. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  та Одеської обласної прокуратуриє недоведеними, а тому їх треба залишити без задоволення.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг  ОСОБА_1 та Одеської обласної прокуратури відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження
Згідно з п. 1 ч.1 ст. 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
Частиною 1 ст. 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 20.06.2025
Головуючий                                        
Судді: