Справа № 991/7101/25
Провадження 1-кс/991/7171/25

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД 

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2025 року                                                                 м.Київ 

Слідчий суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , детектива ОСОБА_3 , представника власника майна ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_5 , про арешт майна у кримінальному провадженні №52024000000000088 від 22.02.2024,
ВСТАНОВИВ:
До Вищого антикорупційного суду звернувся прокурор у кримінальному провадженні №52024000000000088 від 22.02.2024 із клопотанням про арешт, із забороною володіти, користуватися та розпоряджатися майном, вилученим 03.07.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: на 360 купюр номіналом по 100 доларів США; 50 купюр номіналом по 1000 грн., що належать ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ); 10 купюр номіналом по 200 Євро, 30 купюр номіналом по 100 Євро, 100 купюр номіналом по 50 Євро, 104 купюри номіналом по 10 Фунтів стерлінгів, 6 купюр номіналом по 500 Євро, 2 купюри номіналом по 200 Євро, 1 купюра номіналом по 100 Євро, 4 купюри номіналом по 20 Євро, 3 купюри номіналом по 10 Євро, 2 купюри номіналом по 5 Євро, 79 купюр номіналом по 500 грн., 2 купюри номіналом по 100 грн., що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).
У судовому засіданні детектив ОСОБА_3 , який приймає участь на підставі доручення, наданого прокурором, просив задовольнити клопотання в повному обсязі з викладених в ньому підстав. 
Представник власника тимчасово вилученого майна ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_4 просив відмовити в задоволенні клопотання, оскільки органом досудового розслідування пропущені строки на звернення з таким клопотанням до суду та не ставиться питання про їх поновлення. Крім того, в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку не надано дозволу на вилучення грошових коштів, а вилучені детективами грошові кошти належать ОСОБА_7 , та відображені як її особисті кошти в декларації ОСОБА_6 .
Власник тимчасово вилученого майна ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, до суду не прибув, будь-яких заяв/клопотань/заперечень від нього не надійшло.
Заслухавши думку детектива та адвоката, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов таких висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є арешт майна. 
Згідно з ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. 
Частиною 2 цієї статті визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Поряд з цим, необхідність арешту майна зумовлюється обґрунтованою підозрою вважати, що незастосування цього заходу зумовить труднощі чи перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути приховане, відчужене чи пошкоджене.
Як вбачається з матеріалів судової справи, 03.07.2025 на підставі ухвали Вищого антикорупційного суду від 04.06.2025, у справі № 991/5337/25, проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Перевіряючи дотримання строків звернення із клопотанням про арешт вилученого майна, слідчий суддя встановив наступне.
Матеріали справи містять копію клопотання від 03.07.2025 старшого детектива Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_8 про арешт майна, вилученого в ході обшуку 03.07.2025, за адресою: АДРЕСА_1 , з відміткою про одержання Вищим антикорупційним судом 04.07.2025.
Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 08.07.2025 клопотання про арешт майна старшого детектива Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_8 повернуто детективу.
09.07.2025 з клопотанням про арешт майна, вилученого в ході обшуку 03.07.2025, за адресою: АДРЕСА_1 , звернулась прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_5 .
Таким чином, слідчий суддя вважає, що строки, встановлені ч. 5 ст. 171 КПК України органом досудового розслідування не порушено.
Вимоги до клопотання слідчого, прокурора про арешт майна викладені в ч. 2 ст. 171 КПК України. Так, зокрема, в клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Як вбачається з клопотання, воно подане з додержанням вимог ст. 171 КПК України, містить всі встановлені законом обставини, а тому підстави для його повернення відсутні.
Прокурор вказує на таку підставу для накладення арешту на майно, як конфіскація майна як виду покарання.
Арешт майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, накладається на майно підозрюваного, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна (ст.170 КПК України). Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України.
Таким чином при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати правові підстави арешту майна, а саме: можливість накладення майнових стягнень, конфіскації майна за вироком суду; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; наявність майна, на яке може бути накладено арешт, а також наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Встановлено, що слідчою групою детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 52024000000000088 від 22.02.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 368, ч. 4 ст. 369, ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 209 КК України.
Як зазначив прокурор у клопотанні, ОСОБА_6 , будучи службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище, всупереч інтересам служби, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , діючи в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітігазсервіс», зловживаючи своїм службовим становищем, підписав наказ Міністерства розвитку громад та територій України (далі – Мінрегіону) від 15.07.2022 № 126 (далі – Наказ № 126), згідно з яким Державне підприємство «Уркомунобслуговування» визначено балансоутримувачем, за яким на праві господарського відання закpіплено державне майно у вигляді цілісного (єдиного) майнового комплексу Державної агрофірми «Kвіти України», розташованого за адресою: м. Київ, вул. Тиpаспольська, 43 (далі – ЦМК), що нaлежить до сфеpи управління Мінрегіону, і наказ Мінрегіону від 03.11.2022 № 203 «Про деякі питання розгляду звернення ДП «Укркомунобслуговування» від 01.11.2022 № 408» (далі – Наказ № 203), з метою створення умов для подальшого укладення між ДП «Укркомунобслуговування» та ТОВ «Сітігазсервіс» договору 
№ 09/12/2022-1 від 09.12.2022, договору № 09/12/2022-2 від 09.12.2022, договору від 09.12.2022 про встановлення права користування земельною ділянкою для забудови (суперфіцію) земельної ділянки, розташованої по вул. Тираспольській, 43 у м. Києві, кадастровий номер 8000000000:91:179:0013 (далі – Земельна ділянка), що могло спричинити тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам держави на суму 1 086 427 330, 60 грн, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364 КК України. 
Водночас ОСОБА_6 , будучи службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище, в період з 17.07.2022 по 26.08.2022 отримав від фактичного бенефіціарного власника та контролера ТОВ «Сітігазсервіс», ТОВ «Фінансова компанія Сістемінвест» ОСОБА_9 і т.в.о. директора ТОВ «Фінансова компанія Сістемінвест» ОСОБА_10 , неправомірну вигоду у вигляді знижки на придбання об`єктів інвестування (квартир) для себе та для третіх осіб на загальну суму 14 616 515,50 грн, а саме: ОСОБА_14 у розмірі 5 650 085 грн, ОСОБА_15 у розмірі 1 241 960 грн, ОСОБА_16 у розмірі 7 724 470,50 грн, а 02.09.2022 неправомірну вигоду для себе у вигляді книги « ОСОБА_17 . Сковороды том. 1» вартістю 1000 дол. США, що згідно офіційного курсу валют Національного банку України (далі – НБУ) становить 36 658,6 грн, за підписання з використанням свого службового становища в інтересах ТОВ «Сітігазсервіс» наказу Мінрегіону № 126, згідно якого ДП «Укркомунобслуговування» визначено балансоутримувачем, за яким на праві господарського відання закpіплено державне майно у вигляді ЦМК, що нaлежить до сфеpи управління Мінрегіону, та наказу Мінрегіону № 203, з метою створення умов для укладення між ДП «Укркомунобслуговування» та ТОВ «Сітігазсервіс» договору №  9/12/2022-1 від 09.12.2022, договору № 09/12/2022-2 від 09.12.2022, договору від 09.12.2022 про встановлення права користування земельною ділянкою, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 368 КК України.
Отже, органом досудового розслідування ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні за попередньою змовою групою осіб закінченого замаху на зловживання службовим становищем, тобто умисного, з метою одержання неправомірної вигоди для юридичної особи використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що могло спричинити тяжкі наслідки охоронюваним законом інтересам держави, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364 КК України та одержанні службовою особою, яка займає особливо відповідальне становище, для себе та для третьої особи неправомірної вигоди в особливо великому розмірі за вчинення в інтересах третьої особи дій з використанням наданого їй службового становища, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.
Згідно з ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру.
Письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень (ч.1 ст.278 КПК України).
Як слідує з матеріалів, доданих до клопотання, за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні №52024000000000088 від 22.02.2024, 23.06.2025 старшим детективом Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_18 складено та погоджено прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_19 письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 368 КК України, яке було вручене ОСОБА_6 у день його складення, тобто 23.06.2025 о 16 год 20 хв.
За таких обставин  ОСОБА_6  набув статусу підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні.
Обґрунтованість повідомленої  ОСОБА_6  підозри підтверджується зібраними у ході досудового розслідування доказами, дослідженими під час судового розгляду. Аналіз представлених доказів об`єктивно пов`язує підозрюваного зі злочинами, доводячи причетність до нього в такій мірі, що виправдовує подальше розслідування, а тому слідчий суддя приходить до висновку про обґрунтованість підозри у вчиненні кримінальних правопорушень в межах даного кримінального провадження. Наявні в матеріалах провадження докази є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою. 
Таким чином слідчий суддя вважає обґрунтованою можливу причетність ОСОБА_6  до вчинення вищезазначених кримінальних правопорушень, що може слугувати підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Питання про те, чи утворюють такі дії склад злочинів та чи правильно вони кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 368 КК України, знаходиться за межами тих питань, які слідчий суддя вирішує на досудовому провадженні.
Отже слідчий суддя встановив, що ОСОБА_6  має статус підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованих злочинів, а тому судом може вирішуватись питання щодо можливості накладення арешту на майно, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
У той же час злочин, передбачений ч. 4 ст.368 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів (частина 6 статті 12 КК України), санкцією якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.
Як зазначено у клопотанні та підтверджено детективом в судому засіданні, метою накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні є забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Таким чином арешт майна, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, накладається на майно підозрюваного, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна (ст.170 КПК України). 
Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються (ч.1 ст.59 КК України). 
Кримінальний закон не встановлює прямого співвідношення чи обмеження обсягу конфіскації майна як виду покарання із розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Покарання у вигляді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не постановлений, слідчий суддя не має змоги передбачити ні сам факт його постановлення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання, вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.
03.07.2025 у кримінальному провадженні № 52024000000000088 від 22.02.2024 на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 04.06.2025 у справі № 991/5337/25 проведено обшук житла ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з протоколу обшуку від 03.07.2025, у ході обшуку було виявлено в тому числі, у гардеробній кімнаті, яка перебуває у користуванні ОСОБА_7 , у сейфі, в якому також знаходився паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_6 : 10 купюр номіналом по 200 Євро; 30 купюр номіналом по 100 Євро; 100 купюр номіналом по 50 Євро; 104 купюри номіналом по 10 Фунтів стерлінгів; 6 купюр номіналом по 500 Євро; 2 купюри номіналом по 200 Євро; 1 купюра номіналом по 100 Євро; 4 купюри номіналом по 20 Євро; 3 купюри номіналом по 10 Євро; 2 купюри номіналом по 5 Євро. У гардеробній кімнаті, яка перебуває у користуванні ОСОБА_7 , вилучено: 79 купюр номіналом по 500 грн; 2 купюри номіналом по 100 грн. У гардеробній кімнаті на першому поверсі, яка перебуває у користуванні ОСОБА_6 , вилучено: 360 купюр номіналом по 100 доларів США; 50 купюр номіналом по 1000 грн.
Вказані грошові кошти вилучені детективами на підставі ч.7 ст. 236 КПК України.
У зауваженнях, зазначених в протоколі обшуку, адвокат зазначив, що в ході обшуку були вилучені грошові кошти дозвіл на вилучення яких слідчим суддею не надавався, а тому вважає таке вилучення коштів незаконним.
Стосовно доводів захисника щодо відсутності підстав вилучення коштів, в ході проведення обшуку, оскільки дозвіл на відшукання таких не було надано слідим суддею в ухвалі про надання дозволу на проведення обшуку, слід зазначити наступне.
Прокурором у клопотанні зазначено, що кошти були вилучені як тимчасово вилучене майно, в порядку ч.7 ст.236 КПК України.
Згідно із ч.2 ст.168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у ч.2 ст.167 КПК України майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, встановленим п.п.1-4 ч.2 ст.167 КПК країни.
Загальні положення статті 236 КПК України під час проведення обшуку наділяють слідчого чи прокурора повноваженнями вилучати речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу. Такі речі вважаються тимчасово вилученим майном.
В той же час, вирішення питання про вилучення під час проведення обшуку того чи іншого майна відноситься до дискреційних повноважень відповідної службової особи, що проводить таку слідчу дію і тому відсутність в ухвалі про обшук дозволу на вилучення грошових коштів не може розцінюватись як заборона здійснити таке вилучення. В свою чергу норми КПК України передбачають низку компенсаторних механізмів (необхідність звернення з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна та судовий контроль даного питання), які забезпечують дотримання відповідних гарантій прав особи, зокрема права власності. Такі висновки відображені в ухвалі колегії суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 14.03.2023 у справі №991/1010/23.
До того ж відмова в задоволенні клопотання про арешт майна можлива лише, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України (ч.1 ст.173 КПК України).
Прокурор у клопотанні, обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на грошові кошти, вказував на таку підставу для накладення арешту на майно- з метою конфіскації майна як виду покарання, а не з метою збереження речових доказів чи з метою забезпечення спеціальної конфіскації. Тому не прийняті до уваги доводи захисту щодо відсутності правових підстав для накладення арешту на зазначені грошові кошти, з огляду на їх належність підозрюваному та наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, за вчинення якого суд може призначити йому покарання у виді конфіскації майна, а також інших обставин, врахованих слідчим суддею відповідно до раніше зазначеної ч.2 ст.173 КПК України.
Таким чином слідчий суддя дійшов висновків про наявність обґрунтованої підозри про причетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, за викладених у клопотанні обставин, майно якого за вироком суду може бути конфісковано, наявність підстави вважати, що незастосування обмежень до користування на розпорядження таким майном може призвести до вжиття підозрюваним заходів для приховування готівкових грошових коштів, втрати та передачі третім особам з метою уникнення їх арешту та подальшої можливої конфіскації, а також існування обґрунтованої підозри вважати, що незастосування цього заходу зумовить труднощі чи неможливість виконання вироку в частині забезпечення конфіскації, а тому арешт майна на даному етапі є цілком законним і необхідним для забезпечення кримінального провадження.
На прокурора покладається обов`язок при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна надати документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження, зокрема, підозрюваним таким майном (п.3 ч.1 ст.171 КПК України). 
На підтвердження належності ОСОБА_6 вилучених грошових коштів прокурор зазначив, що вони вилучені за місцем проживання ОСОБА_6 .
Поряд з цим варто враховувати те, що відповідно до наданого актового запису про шлюб №904 від 24.06.2005, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено шлюб. На даний час шлюб не розірвано.
Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).
Частина 4 ст.368 ЦК України визначає, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Таким чином об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.
Тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК України), що не підлягає доказуванню, але може бути спростовано особою, яка не визнає цей факт. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення - така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446св18, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518св18.
Таким чином, майно, набуте ОСОБА_6 та ОСОБА_21 за час перебування у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя. 
Вказаний правовий режим поширюється і на вилучені в ході проведення обшуку за місцем проживання грошові кошти.
Наведене виключає можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження до майна особи, яка не є підозрюваною, обвинуваченою у кримінальному провадженні саме з метою забезпечення можливої конфіскації як виду покарання.
За наведеного недоцільним є накладення арешту на всі вилучені грошові кошти, оскільки це призведе до порушення прав дружини підозрюваного.
Відповідно до ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
За наведених обставин, врахувавши правову підставу для арешту майна, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 368 КК України, врахувавши розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна, положення ст.ст. 60, 70 СК України, слідчий суддя приходить до висновку, що слід надати згоду на арешт частини із вилучених коштів, які належать ОСОБА_6 та ОСОБА_21 , що були вилучені 03.07.2025 у ході проведення обшуку за адресою:  АДРЕСА_1 ,  саме: на грошові кошти в сумі 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, 25 000 (двадцять п`ять) тисяч гривень, 6 810 (шість тисяч вісімсот десять) Євро, 520 (п`ятсот двадцять) фунтів стерлінгів, 19 850 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень.
Доказів того, що вказані грошові кошти є особистою приватною власністю ОСОБА_6 чи його дружини ОСОБА_7 матеріали справи не містять. 
Щодо розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя враховує, що вказані критерії є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді.
Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Beyeler проти Італії (Рішення Великої Палати від 5 січня 2000 року, заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (серед інших, James та інші проти Сполученого Королівства (Рішення від 21 лютого 1986 року, заява № 8793/79, параграф 50).
З урахуванням зазначеного, слідчий суддя переконаний, що накладення арешту у цьому випадку є пропорційним та співрозмірним завданням кримінального провадження та переслідує легітимну мету.
Частина 4 ст.173 КПК України визначає, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб. При цьому, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч.11 ст.170 КПК України).
Слідчий суддя приходить до висновку, що необхідно накласти арешт на майно, шляхом тимчасового обмеження власника права на відчуження, розпорядження та користування таким майном, з метою запобігання можливості підозрюваного ОСОБА_6 приховати та відчужити таке майно, з метою уникнення його можливої конфіскації як виду покарання, оскільки такі ризики не є вочевидь необґрунтованими.
На підставі викладеного, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання належить частково задовольнити. У ході розгляду клопотання слідчим суддею не встановлено негативних наслідків арешту майна.
Крім того, слід зауважити, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, хоча власники і обмежуються у реалізації всіх правомочностей права власності, такий захід є тимчасовим, відповідні обмеження за вищевказаних фактичних обставин є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження, за умов, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи осіб, з метою виконання завдань кримінального провадження.
Керуючись статтями 7, 9, 131, 132, 170-173, 309, 376 КПК України, слідчий суддя
ПОСТАНОВИВ:
Задовольнити клопотання частково.
Накласти арешт на грошові кошти в сумі 6 810 (шість тисяч вісімсот десять) Євро, 520 (п`ятсот двадцять) фунтів стерлінгів, 19 850 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень, що становить частину із вилучених 03.07.2025 коштів, у ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом тимчасового обмеження власника права на відчуження, розпорядження та користування таким майном.
Ухвала про накладення арешту виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Оскарження ухвали про накладення арешту не зупиняє її виконання.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1