П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/4089/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.                           Дата і місце ухвалення: 07.05.2025 р., м. Одеса    	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого  –   Ступакової І.Г.
суддів             –    Бітова А.І.
–          Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційної скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 09 жовтня 2016 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 09 жовтня 2016 року включно із прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 відсотків для обчислення індексації грошового забезпечення у січні 2008 року (базовий місяць);
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення, з врахуванням фіксованої суми індексації за березень 2018 року, за період з 18 листопада 2019 року по 17 вересня 2024 року відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 “Порядку проведення індексації грошових доходів населення”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення, з врахуванням фіксованої суми індексації за березень 2018 року, за період з 18 листопада 2019 року по 17 вересня 2024 року в сумі 3 976,16 грн кожного місяця, відповідно до приписів абзаців 4, 6 пункту 5 “Порядку проведення індексації грошових доходів населення”, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2025 року позовну заяву було залишено без руху з підстав невідповідності вимогам, встановленим ч. 1 ст. 123, ч. 6 ст. 161 КАС України. Позивачу роз`яснено, що для усунення недоліків позовної заяви він має надати заяву про поновлення строку звернення до суду з доказами поважності причин його пропуску в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 19.07.2022 року до 17.09.2024 року.
14.04.2025 року на виконання вказаної ухвали суду, позивач подав заяву про усунення недоліків, а саме клопотання про поновлення пропущеного строку.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду відмовлено. 
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 19.07.2022 року до 17.09.2024 року залишено без розгляду. Продовжено розгляд адміністративної справи №420/4089/25 в іншій частині позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 07.05.2025 р. та ухвалити нове рішення по справі, яким визнати причини пропуску мною строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк в частині позовних вимог щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 19.07.2022 року до 17.09.2024 року.
В своїй скарзі апелянт посилається на постанову Верховного Суду у справі №460/21394/23 та зазначив, що грошовий атестат ОСОБА_1 був вручений у день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а саме 17.09.2024. 07.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 з проханням нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення. Не отримавши відповіді від відповідача, 10.02.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Таким чином тримісячний строк з моменту вручення грошового атестату, на переконання представника позивача, позивач не пропустив.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначається про відсутність правових підстав для її задоволення, а тому просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підстав  п.1 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Питання строків звернення до адміністративного суду врегульовано приписами статті 122 КАС України, згідно із частиною першою якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).
За правилами ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Положення статті 122 КАС не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати.
В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.
Приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19 липня 2022 року, передбачалося, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, внесено зміни до деяких законодавчих актів України, у тому числі до КЗпП України.
Відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом №2352-IX) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату   всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Нормами пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України передбачено, що під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин на всій території України був установлений Постановою КМУ №211 з 12 березня 2020 року та  припинив дію з 30 червня 2023 року згідно з Постановою КМУ №651.
Таким чином, враховуючи, що у пункті 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України йдеться саме про продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, тому з припиненням дії карантину закінчується і строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору. 
Іншими словами, відлік тримісячного строку для звернення з позовом до адміністративного суду у такій категорії справ почався 19 липня 2022 року і мав би закінчитися 19 жовтня 2022 року, якби не положення пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, на підставі яких цей строк був продовжений до 30 червня 2023 року. 
Отже, строки, визначені статтею 233 КЗпП України, підлягають застосуванню з 01.07.2023 року.
В апеляційній скарзі апелянт, як на обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, посилається на постанову Верховного Суду у справі №460/21394/23.
Дослідивши зазначену постанову колегія суддів встановила, що 21.03.2025 року Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду прийняв постанову у справі №460/21394/23, відповідно до якої Судова палата відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного адміністративного суду:
- від 29 січня 2025 року у справі №500/6880/23 та від 28 серпня 2024 року у справі №580/9690/23, у яких Верховним Судом до правовідносин щодо перерахунку індексації грошового забезпечення військовослужбовця за 2016-2018 роки застосовано статтю 233 КЗпП України у редакції, що набула чинності з 19 липня 2022 року, оскільки саме вона була чинною на момент звернення позивачів до суду із позовом (жовтень 2023 року);
- від 23 січня 2025 року у справі №400/4829/24 [предмет спору - перерахунок грошового забезпечення військовослужбовця та його складових за період з 01 березня 2022 року по  19 травня 2023 року; дата звернення до суду з позовом - 22 травня 2024 року] та від 20 листопада 2023 року у справі №160/5468/23 [предмет спору - нарахування та виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01 січня 2016 року по грудень 2018 року; дата звернення до суду з позовом - 21 березня 2023 року], у яких Верховний Суд констатував, що у випадках звільнення військовослужбовця з військової служби та у разі невиплати йому частини грошового забезпечення, на отримання якого він мав право під час проходження служби, перебіг строку звернення починається саме з дати його звільнення з цієї служби;
- від 12 вересня 2024 року у справі №200/5637/23, у якій Верховний Суд зазначив, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, закінчилися з припиненням дії карантину.
Судова палата зазначила, що спірний період [з 01 лютого 2020 року по 30 березня 2023 року] умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» [19 липня  2022 року] та після цього.
Період з 01 лютого 2020 року до 19 липня 2022 року регулюється положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати [грошового забезпечення] без обмеження будь-яким строком.
Проте період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Фактично зазначені висновки дублюють висновки суду першої інстанції та колегії суддів у цій справі.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Матеріалами справи встановлено та не заперечується позивачем, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у період з 06.03.2015 року по 09.10.2016 року та з 18.11.2019 року по 17.09.2024 року, що підтверджується Витягом з особової справи.
При цьому, грошовий атестат ОСОБА_1 був вручений у день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , а саме 17.09.2024. 
07.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 з проханням нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, однак не отримавши відповіді від відповідача, 10.02.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку тримісячний строк слід відраховувати з моменту вручення грошового атестату, а саме з 17.09.2024 р., як зазначає сам позивач, і такий строк спливає 17.12.2024 р.
Доводи позивача про те, що 07.12.2024 р. він звернувся до військової частини НОМЕР_1 з проханням нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення та не отримавши відповіді від відповідача 10.02.2025 р. звернувся до суду з цим позовом, а тому, на його думку, не пропустив строк звернення до суду, колегія суддів не приймає, оскільки такі обставини лише свідчать про те, з якого моменту позивач почав діяти, однак не свідчать про дотримання ним строків звернення до суду встановлених положеннями законодавства, оскільки в даному випадку позивачу 17.09.2024 р. було вручено грошовий атестат.
У постанові від 11 липня 2024 року № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду з поміж іншого, указала, що вважає, що чіткою та передбачуваною є позиція щодо необхідності застосування приписів статті 233 КЗпП України під час визначення строків звернення до адміністративних судів для вирішення спорів, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, в тому числі і за позовами осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі (пункт 56).
У цій же справі Велика Палата Верховного Суду презюмувала, що у взаєминах із державою в особі відповідних суб`єктів владних повноважень суд має застосовувати правило пріоритету правової норми за найбільш сприятливим тлумаченням для особи - суб`єкта приватного права. (див. висновки ВП ВС, наведені у пунктах 101-104 постанови від 27 червня 2024 року у справі № 990/305/23) (пункт 63 постанови).
У контексті обставин справи, що розглядається, варто зазначити, що позов заявлено стосовно невиплаченого у належному розмірі грошового забезпечення військовослужбовця, а саме індексації. Ключовим питанням є визначення предмету спору та дати, коли позивач дізнався про порушення своїх прав.
При цьому, позивач стверджує, що про порушення його прав щодо нарахування та виплату грошового забезпечення в належному розмірі йому стало відомо саме 17.09.2024 року після виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та отримання грошового атестату у цей день, а тому апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом без поважних причин, оскільки 3-х місячний строк звернення до суду слід відраховувати саме з 17.09.2024 р.
Доводи апелянта про те, що він до 11.12.2024 р. перебував у складі Збройних Силах України, що ускладнило складання позовної заяви та збір доказів для направлення в суд, колегія суддів не приймає, оскільки як вбачається з матеріалів справи та фактично підтверджується позицією позивача, ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду з підстав звернення з запитом до відповідача, оскільки вважав, що такий порядок його дій буде свідчити про дотримання встановлених строків. В свою чергу, позивачем не надаються суду пояснення та докази, яким чином перебування у складі ЗСУ ускладнило йому складання позовної заяви, що в даному випадку є обов`язковим, з урахуванням правових позицій Верховного Суду у аналогічних правовідносинах, тому в даному випадку такі доводи апелянта є безпідставними та не свідчать про наявність об`єктивних причин неможливості звернутись до суду у встановлений строк.
Згідно з ч. 3 ст. 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Приписами ч.3 ст. 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду
Оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції щодо залишення частини позовних вимог за період з 19.07.2022 р. по 17.09.20204 р. без розгляду.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 316, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -          
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку, у відповідності до  ч.2 ст.328 КАС України.
                                                            Повний текст судового рішення виготовлений 12 червня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                                     І.Г. Ступакова
Судді:                                                                                                                                А.І. Бітов
                                                                                                                                        О.В. Лук`янчук