ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 серпня 2025року
м. Київ
справа № 944/648/25
провадження № 51-1567 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                           ОСОБА_1 ,
суддів                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого   ОСОБА_6 на вирок Львівського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024142350000272, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Яворів Львівської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. 
Вироком Львівського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено свій, яким ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 17 червня 2024 року приблизно о 11 год, знаходячись на тротуарі по вул. Львівській у м. Яворів Львівської області, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, виявляючи явну неповагу до установлених норм поведінки, протиставляючи себе таким чином суспільству, усвідомлюючи, що потерпілий ОСОБА_7 є військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_2 , безпричинно вчинив з ним конфлікт, під час якого нецензурно почав висловлюватись в бік останнього, ображати його честь і гідність, як військовослужбовця, після чого завдав потерпілому удару передпліччям руки в область голови, внаслідок чого останній впав на землю, спричинивши таким чином потерпілому струс головного мозку та забій м`яких тканин скроневої ділянки, які, відповідно до висновку експерта, відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення  через суворість, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційним судом допущено порушення його права на захист, оскільки участь захисника у цьому провадження є обов`язковою, відповідно до положень кримінального процесуального закону. Зазначає про неправильне застосування, на його думку,  положень статей 50, 65, 66 КК України при призначенні йому покарання через не врахування всіх позитивних даних, які характеризують засудженого та дають підстави для призначення покарання саме у виді штрафу.
Позиції інших учасників судового провадження
В запереченні на касаційну скаргу засудженого, представником потерпілого ОСОБА_8 - адвокатом ОСОБА_9 зазначено про безпідставність наведених в ній доводів. Вказує, що поведінка засудженого ОСОБА_6 не демонструє його щире каяття до вчиненого злочину та визнання винуватості, а є лише способом уникнути відповідальності. Наголошує, що злочин було вчинено щодо діючого військовослужбовця Збройних Сил України, учасника бойових дій, який отримавши поранення та маючи ІІІ групу інвалідності внаслідок війни, продовжив служити у тилу, що безумовно заслуговує на повагу та захист від держави.
Прокурор ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність наведених у касаційній скарзі засудженого доводів, вважав, що вирок апеляційного суду слід залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 296 КК України в касаційній скарзі не оспорюються. 
Так, ОСОБА_6  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, яке згідно з вимогами ст. 12 КК України є нетяжким злочином.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 , дотримався наведених вимог матеріального права.
Так, у своїй апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 наводив доводи, зокрема, і щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання з огляду на необґрунтоване призначення такого м`якого його виду - штрафу і вважав, що засудженому слід призначити покарання, яке належить відбувати реально. Зокрема, стверджував, що засудженому необхідно призначити покарання за ч. 1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 5 років, тобто максимально суворе покарання, передбачене відповідною нормою закону, оскільки злочин ОСОБА_6 було вчинено зухвало, щодо діючого військовослужбовця під час виконання ним службових обов`язків Крім того, засуджений вже неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, попри те, що він раніше не судимий, а також до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов`язані з проявом зневаги до суспільства (ст. 173, ст. 130 КУпАП).
Апеляційний суд частково погодився із зазначеними доводами і скасував вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання у виді штрафу та обрав такий, що належить відбувати реально, тобто покарання у виді обмеження волі. При цьому, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 ККУкраїни формальних критеріїв, а і з особливостей вчинення конкретного кримінального правопорушення. Зокрема, апеляційний суд узяв до уваги те, що ОСОБА_6 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимий, однак раніше вже неодноразово притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності, в тому числі, і за злочини проти громадського порядку та моральності, а також громадського порядку та громадської безпеки.  
Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд апеляційної інстанції усупереч твердженням засудженого, належно умотивувавши своє рішення, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, правильно призначив ОСОБА_6 покарання за ч.  ст. 296 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, тобто в мінімальних межах визначених санкцією статті.
У контексті наведеного не можна визнати спроможними та переконливими доводи касаційної скарги захисника стосовно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість.
Вирок апеляційного суду у відповідній частині є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 420 КПК України.
Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає в повній мірі приписам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, домірним вчиненому. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість і недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про порушення, на його думку, права на захист, оскільки попри обов`язковість участь захисника в даному кримінальному провадженні, апеляційний перегляд відбувся без нього, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. Крім того, в інших випадках обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні, зокрема, щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад.
Так, засуджений ОСОБА_6 є особою з інвалідністю (ІІІ група), що підтверджується відповідними документами (ліве око - блефарорафія, тобто повіки зшито практично цілком, праве око - здорове). Таким чином, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, участь захисника в даному кримінальному провадженні є не обов`язковою.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 було роз`яснено його право на захист, а саме на кваліфіковану правову допомогу, яку він може реалізувати, обравши собі захисника самостійно чи шляхом призначення йому захисника безоплатно за рахунок держави, на що останній повідомив про обрання собі захисником ОСОБА_10 (т.1 а.к.п.115), що підтверджується ордером про надання правничої допомоги від 04 лютого 2025 року, відповідно до якого останній надавав правничу допомогу ОСОБА_6 на всіх стадіях досудового розслідування та у судах (т. 1 а.к.п. 111).
Крім того, відповідно до процесуальних документів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, засудженим ОСОБА_6 власноручно було зроблено написи про те, що ним вірно всі документи прочитано та підписано, тобто попри певні вади зори, останній бачить та читає без сторонньої допомоги.
З дослідженого Судом відео- та звукозапису судового засідання апеляційного суду від 10 квітня 2025 року вбачається, що засудженим ОСОБА_6 були зрозумілі його права та обов`язки, про що міститься відповідна розписка, будь-яких клопотань чи заперечень з приводу розгляду апеляційної скарги представника потерпілого чи неможливості її розгляду ним не було зазначено. Крім того, засуджений ОСОБА_6 брав безпосередньо участь у розгляді кримінального провадження щодо нього судом апеляційної інстанції, надавав пояснення з приводу поданої апеляційної скарги та жодним чином не заявляв щодо не ознайомлення з нею, що свідчить, на думку колегії суддів касаційного суду, про цілковиту обізнаність ОСОБА_6 зі змістом поданої скарги. 
Істотних порушень вимог кримінального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, які були би підставою для скасування чи зміни ухвали апеляційного суду, колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Львівського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                               ОСОБА_3