ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6113/25 Справа № 183/1321/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Парфьонов Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Єлізаренко І.А., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Коляди Я.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Самарівської міської ради в особі служби у справах дітей, ОСОБА_15 , про виселення, –

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2024 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Самарівської міської ради в особі служби у справах дітей, ОСОБА_15 , про виселення.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 20 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_15 було укладено кредитний договір № DNN0GK00000119, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 24 360,00 доларів США строком до 20 грудня 2027 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 грудня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержателем, та ОСОБА_15 , як іпотекодавецем, було укладено договір іпотеки, згідно пункту 35.3 якого ОСОБА_15 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 54,60 кв.м, житловою площею 27,50 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить ОСОБА_15 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2007 року.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2011 року у цивільній справі № 2-258/11 задоволено позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_15 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме: житловий будинок загальною площею 54,60 кв.м, житловою площею 27,50 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що договором іпотеки, укладеним між ним та ОСОБА_15 , передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії.

Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважав, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду.

Також позивач зазначав, що відповідно до пункту 20.12 договору іпотеки від 20 грудня 2007 року визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя.

Проте, даний обов`язок було порушено третьою особою - ОСОБА_15 .

Відповідно до довідки від 01 грудня 2023 року в предметі іпотеки зареєстровані: ОСОБА_1 , 1955 року народження, ОСОБА_2 , 1983 року народження, ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2014 року народження, ОСОБА_6 , 1957 року народження, ОСОБА_5 , 1985 року народження, ОСОБА_7 , 1978 року народження, ОСОБА_16 , 1981 року народження, ОСОБА_9 , 1989 року народження, ОСОБА_10 , 2001 року народження, ОСОБА_11 , 2002 року народження, ОСОБА_17 2018 року народження, ОСОБА_13 , 2020 року народження, ОСОБА_14 , 2004 року народження.

Тому, позивач вважав, що відповідачі та усі інші мешканці, зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Наявність осіб, зареєстрованих у квартирі, на яку звертається стягнення негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд виселити відповідачів із житлового будинку, що є предметом іпотеки та який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» – відмовлено.

У поданій 22 квітня 2025 року апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, було набуто ОСОБА_15 саме за кредитні кошти, а тому наявні підстави для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом відповідачі  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11 ,  ОСОБА_14  повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» – адвокат Демарчук Н.О., яка подала і підписала апеляційну скаргу, та сам позивач, який має зареєстрований електронний кабінет в ЄСІТС, повідомлені належним чином про час та місце слухання даної справи, що підтверджується довідками про отримання документів в Електронному суді.

Таким чином, сторони, належним чином сповіщені про розгляді справи до суду не з”явились, причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про неможливість розгляду справи за їх відсутності із зазначення поважності причин неявки суду не надано. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2011 року у цивільній справі № 2-258/11 задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_15 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNN0GK00000119 від 12 грудня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки – житловий будинок АДРЕСА_1 , визначивши спосіб його реалізації – продаж ПАТ КБ «ПриватБанк», з наданням дозволу від імені ОСОБА_15 укладати договори купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою – покупцем, з отриманням витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, а також наданням банку всіх повноважень для здійснення продажу предмета застави. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення у справі № 2-258/11 суд встановив, що згідно з кредитно-заставним договором № DNN0GК0000119 від 12 грудня 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_15 кредит в розмірі 24 360,00 доларів США для придбання нерухомості – будинку АДРЕСА_1 , строком до 20 грудня 2027 року, за користування кредитом була встановлена процентна ставка в розмірі 11,04 % річних. ЗАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та надало ОСОБА_15 кредит у зазначеному вище розмірі, а відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань, не сплачував кредит, в результаті чого станом на 15 березня 2009 року виникла заборгованість в розмірі 20 272,69 доларів США, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту – 19 483,41 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом – 668,62 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором – 42,26 доларів США. При цьому суд вважав за необхідне в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки – житловий будинок по АДРЕСА_1 , визначивши спосіб його реалізації – продаж ПАТ КБ «ПриватБанк», з наданням дозволу від імені ОСОБА_15 укладати договори купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою – покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, а також наданням банку всіх повноважень для здійснення продажу предмета застави. Вирішуючи позов у частині виселення відповідача та зняття його з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1 суд вважав за необхідне відмовити у його задоволенні, оскільки суду не надано жодних доказів про те, що ОСОБА_15 проживає в зазначеному будинку, а зареєстрованим він значиться по АДРЕСА_2 , про що свідчить довідка ОСОБА_18 .

Обставини, встановлені судом щодо наявності кредитного договору та заходу забезпечення зобов`язання підтверджується наданим позивачем кредитним договором у копії (а.с.5-8 т.1), в якому передбачено, що забезпечення виконання ОСОБА_15 зобов`язань за кредитним договором виступає іпотека будинку (пункт 7.3).

Також, з наданої копії договору іпотеки від 20 грудня 2007 року вбачається, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком, як іпотекодержатель, та ОСОБА_15 , як іпотекодавець, було укладено договір іпотеки (а.с.9-11 т.1).

Згідно пункту 35.3 договору іпотеки ОСОБА_15 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 54,60 кв.м, житловою площею 27,50 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить ОСОБА_15 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 20 грудня 2007 року.

У пунктах 14.5, 14.7 договору іпотеки вказано, що іпотекодавець засвідчує, що на момент укладання договору предмет іпотеки … не знаходиться у спільній власності … малолітні та неповнолітні особи ним не користуються, в ньому не прописані. Відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб… Згідно пункту 16 договору іпотеки з моменту набрання чинності цього договору, іпотекодавець має право… іншим чином розпоряджатися предметом іпотеки, тільки за письмовою згодою іпотекодержателя.

Пунктом 20.12 договору іпотеки до обов`язків іпотекодавця віднесено: не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя.

Згідно пункту 23 договору іпотеки у випадку встановлення невідповідності дійсності відомостей, що містяться в цьому договорі, або порушенні іпотекодавцем договірних зобов`язань, останній відшкодовує іпотекодержателю пов`язані з укладанням кредитного договору збитки у повному обсязі.

Листом начальника відділу реєстрації та обліку громадян Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 01 грудня 2023 року № 3920/0/2-23 приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області повторно повідомлено, що згідно з реєстром територіальної громади міста Новомосковська за адресою: АДРЕСА_1 , значаться зареєстрованими 14 осіб: ОСОБА_1 , 1955 року народження, ОСОБА_2 , 1983 року народження, ОСОБА_5 , 1985 року народження, ОСОБА_3 , 2006 року народження, ОСОБА_4 , 2014 року народження, ОСОБА_6 , 1957 року народження, ОСОБА_7 , 1978 року народження, ОСОБА_16 , 1981 року народження, ОСОБА_9 , 1989 року народження, ОСОБА_10 , 2001 року народження, ОСОБА_11 , 2002 року народження, ОСОБА_14 , 2004 року народження, ОСОБА_17 2018 року народження, ОСОБА_13 , 2020 року народження. Інформація щодо інших зареєстрованих осіб відсутня (а.с.12 т.1).

Також судом з даних ЄДРПОУ, які є загальнодоступними, встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до статуту, виписки з ЄДРПОУ та внаслідок реорганізації, зміни організаційно-правової форми, є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», яке в свою чергу є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виселення з житла, яке є предметом іпотеки і придбано не за кредитні кошти можливе лише з наданням іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 ЖК України, і таке постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду, однак позивачем не було вказано у позові інше житло, яке надається у зв`язку із виселенням із іпотечного житла. Також позивач не довів та не надав належних доказів про наявність у власності відповідачів іншого житла та не спростував, що відповідачі використовують спірне житло, яке є іпотечним майном, як місце постійного проживання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 

Так, судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом, який було уточнено, АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовувало свої позовні вимоги виключно тим, що в порушення пункту 20.12 договору іпотеки іпотекодавець (третя особа ОСОБА_15 ) зареєстрував у будинку, який є предметом іпотеки, інших осіб – відповідачів.

Інших правових підстав та правового обгрунтування саме виселення позовна заява не містить взагалі.

Тобто, судами розглядалась справа виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог та поданих на їх обгрунтування доказів.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» – це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає потребу сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності – дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка містить правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

У частині третій наведеної статті деталізується порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про потребу надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно – за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено й у частині першій статті 109 ЖК України, у якій зазначено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Отже, у разі, якщо іпотечне майно набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому законами України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, він діє і дотепер.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» доповнено розділ VI «Прикінцеві положення» Закону № 898-IV пунктом 5-2, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2024 року у справі № 183/8170/18.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно виходив із відсутності підстав для виселення відповідачів із будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого постійного житлового приміщення, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що цей будинок був придбаний виключно за рахунок кредитних коштів.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи взагалі не містять доказів виконання позивачем процедури порядку виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Однак, позивачем не було дотримано визначений порядок, матеріали справи не містять доказів письмового попередження відповідачів про вимогу позивача про їх виселення із зазначенням конкретного строку.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що незважаючи на наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачем не заявлялися вимоги про виселення відповідачів з підстав, визначених статтею 109 ЖК України.

Також, позивач не довів та не надав належних доказів про наявність у власності відповідачів іншого житла та не спростував, що відповідачі використовують спірне житло, яке є іпотечним майном, як місце постійного проживання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Крім того, колегією суддів враховано, що між Банком та третьою особою ОСОБА_15 дійсно було укладено договір іпотеки будинку від 20 грудня 2007 року, за умовами якого іпотекодавець зобов`язався не реєструвати місце проживання інших осіб за адресою нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, без відповідної згоди іпотекодержателя. Саме ці обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом про виселення. В той же час, ані положення законодавства, ані зміст укладеного між сторонами договору іпотеки будинку не містять такого правового наслідку порушення третьою особою ОСОБА_15 означеного свого договірного обов`язку як виселення зареєстрованих відповідачів з предмету іпотеки за позовом іпотекодержателя. Натомість, чинне законодавство, зокрема статті 39, 40 Закону України «Про іпотеку», стаття 109 ЖК України, передбачає, що виселення мешканців з іпотечного майна за позовом іпотекодержателя можливе лише в рамках процедури позасудового чи судового звернення стягнення на предмет іпотеки і за умови, що мешканці такого майна відмовились добровільно з нього виселитись за наявності для виселення законних підстав. При цьому для належного вирішення питання про виселення значення має і те, чи придбано іпотечне майно за рахунок кредиту, забезпеченого такою іпотекою, чи повністю або частково за рахунок власних коштів іпотекодавця, оскільки в останньому випадку особам, які виселяються, має бути надано інше постійне жиле приміщення.

Крім того, означене втручання у право на житло відповідачів не буде відповідати і критерію пропорційності, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачів іншого житла, в той час як у іпотечному нерухомому майні останні зареєстровані тривалий час, а тому сприймають його як своє постійне житло.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно було набуто третьою особою ОСОБА_15 за рахунок кредитних коштів, наданих позивачем, є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів, що передане в іпотеку нерухоме житлове майно було придбано повністю за кредитні кошти.

При цьому укладення в один день кредитного договору та договору купівлі-продажу спірного будинку, про що зазначає позивач в апеляційній скарзі, не свідчить про те, що це житло було придбано лише за кредитні кошти.

Доведення обґрунтованості вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК України має бути надане відповідачам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення на інше житло, яке надається у зв`язку з виселенням з іпотечного житла, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі № 344/6771/18 (провадження № 61-3794св20).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19) зазначено, що в разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, неможливо виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів звертає увагу, що у позовній заяві та у суді першої інстанції Банк не обґрунтовував можливість виселення відповідачів із будинку без надання іншого житла придбанням його за кредитні кошти, а лише посилався на обов`язок відповідачів виселитися із спірного майна у зв`язку з порушенням умов договору іпотеки щодо згоди іпотекодержателя на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб, однак саме позивач повинен був довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, чого зроблено позивачем не було (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 344/5278/13).

Таким чином, у випадку зверненням з позовом про виселення з посиланням на положення договору іпотеки, Закон України «Про іпотеку», статтю 109 ЖК України позивач повинен довести, що предмет іпотеки набутий повністю або частково саме за рахунок коштів кредиту та довести доказами, що на час укладення договору іпотеки в житлі не були зареєстровані інші особи, дату реєстрації інших осіб у спірному приміщенні, наявності у власності інших осіб, в тому числі неповнолітніх, іншого майна, яке може бути використане для їх проживання, відсутність заборон, встановлених законами України.

А тому доводи апеляційної скарги в частині виселення відповідачів не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в цій частині, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 26 серпня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 27 серпня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

М.О. Макаров