КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И  
23 липня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/2873/2025 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Поливач Л. Д., Саліхова В. В., 
розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Аксьонової Н. М.
від 31 липня 2024 року 
у цивільній справі № 760/29101/23 Солом`янського районного суду міста Києва 
за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 
про стягнення аліментів,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2023 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Крикунов О. В. звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частки від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви і до досягнення дитиною трирічного віку.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, позивач має на утриманні дитину, перебуває у відпустці по догляду за дитиною та навчається на денній формі навчання за контрактом. Відповідач працездатний, проходить військову службу у м. Києві у військовій частині та має стабільний дохід, інших осіб на утриманні не має. Оскільки відповідач добровільно не надає кошти на утримання дитини, вважає, що необхідно стягнути з нього аліменти у розмірі 1/4 частини всіх його заробітків (доходів) щомісяця і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, посилаючись на те, що дитина проживає разом із позивачем та перебуває повністю на її утриманні, просить стягнути з відповідача аліменти на користь позивача у розмірі 1/6 частки всіх видів його заробітку (доходу) до досягнення дитиною трьохрічного віку.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх його заробітків (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/6 частини всіх його заробітків (доходів) щомісячно, починаючи з 06 грудня 2023 року і до досягнення дитиною трьохрічного віку.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 2 147 (дві тисячі сорок сім) гривень 20 копійок судового збору.
Рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити.
Вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправомірного рішення. Також суд першої інстанції не повною мірою дослідив усі важливі обставини справи. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам, встановленим у справі.
Апелянт стверджує, що він постійно матеріально підтримував позивачку та сина, надаючи кошти як готівкою, так і переказами. Спростовує твердження позивачки про злісне ухиляння від утримання, оскільки він добровільно надавав кошти і не має жодного судового рішення про стягнення аліментів. Зазначає, що не приховує місця проживання та намагається відвідувати сина, але позивачка перешкоджає їхньому спілкуванню.
Апелянт посилається на ст. 75 СК України, згідно з якою право на утримання має непрацездатний той із подружжя, хто потребує матеріальної допомоги. Наголошує, що позивачка не є непрацездатною і не надала суду доказів своєї непрацездатності. Звертає увагу на те, що позивачка не брала відпустку по догляду за дитиною до 3 років, що може свідчити про її намір працювати. Просить суд врахувати, що шлюбні відносини з позивачкою тривали фактично півроку, та те, що вони не проживали разом через його службу. Вважає, що він не повинен утримувати позивачку.
Також апелянт має сумніви щодо свого біологічного батьківства дитини, попри те, що він записаний батьком. Вважає, що суд першої інстанції не перевірив цю обставину. 
Стверджує, що суд повинен встановити чи взагалі позивачка займається дитино, оскільки з матеріалів позовної заяви проглядається бажання позивачки навчатись, а отже якщо дитина передана на виховання іншій особі, аліменти на утримання дружини не сплачуються (ч.1 ст. 85 СК України).
Зазначає, що договір про навчання в інтернатурі, наданий позивачкою, як належний доказ її навчання, не є доказом, оскільки він не містить дати укладення, початку та закінчення навчання.
Вказує, що позивачка не обґрунтувала та не підтвердила документально суму необхідних щомісячних витрат на утримання дитини та її особисті витрати, чим порушується принцип рівності батьків. Зазначає, що батьки позивачки є працездатними та мають матеріальну можливість допомагати своїй дочці.
Апелянт вказує, що на його утриманні перебувають батьки пенсійного віку, які потребують матеріальної допомоги. Зокрема, батько має тяжкі хвороби, що потребує додаткових витрат. Посилається на ст. 51 Конституції України та ст. ст. 202, 172, 203 СК України, які зобов`язують повнолітніх дітей утримувати непрацездатних батьків. Стверджує, що встановлення судом обов`язку утримувати позивачку негативно відобразиться на його можливості допомагати батькам.
Крім того вказує, що апелянт проходить військову службу і є діючим військовослужбовцем (капітан військової частини НОМЕР_1 ). Висловлює стурбованість тим, що позивачка розкрила інформацію про рід його військ, місце служби, посаду, звання та місце дислокації третім особам (адвокату/ам та суду). Посилається на Наказ Міністерства оборони України № 605 від 17.10.2023 (Перелік відомостей Міністерства оборони України, які містять службову інформацію), згідно з яким ця інформація є службовою та не підлягає розголошенню. Акцентує на тому, що в Україні діє воєнний стан, і розголошення такої інформації є неправомірним та може нести загрозу. Заборонено надавати будь-які документи про військову частину під час воєнного стану.
Апелянт стверджує, що позивачка не надала належних та допустимих доказів його працевлаштування, заробітку чи інших доходів, що є необхідним для визначення розміру аліментів згідно зі ст. 182 СК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Посилається на ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.
Позивач не скористалась право подачі відзиву на апеляційну скаргу у строки встановленні апеляційним судом.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
ОСОБА_1 належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 31 липня 2024 року в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення 02.06.2025. 
ОСОБА_2 направлялась копія ухвали про відкриття провадження та копія апеляційної скарги на адресу зареєстрованого місця проживання, а саме АДРЕСА_1 , однак поштове відправлення повернулось на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18, рішення 24.02.2022, пункти 11-12) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду.
Отже, листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.
Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22).
Таким чином, оскільки поштова кореспонденція була направлена позивачу ОСОБА_2 на дійсну її адресу листом рекомендованою кореспонденцією, суд апеляційної інстанції вважає, що в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення позивача про розгляд справи.
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 30 квітня 2022 року Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 30 квітня 2022 року (а.с. 4).
Від шлюбу мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 11 червня 2023 року (а.с. 5).
Сторони проживають окремо, малолітній син ОСОБА_3 проживає з матір`ю.
Задовольняючи позов суд першої інстанції брав до уваги вік та стан здоров`я дитини, яка перебуває на утриманні матері, матеріальне становище платника аліментів, та беручи до уваги щоденну потребу у забезпеченні дитини необхідним харчуванням і предметами вжитку, суд вважав, що необхідно стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітків (доходів) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 06 грудня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Такий розмір аліментів, на думку суду, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Крім того суд першої інстанції вважав, що необхідно стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_2 у розмірі 1/6 частки від всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з 06 грудня 2023 року і до досягнення дитиною трьохрічного віку.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог частин 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частин 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Якщо розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Аналогічні положення закріплені у пункті 4 ч.1 ст.161 ЦПК України.
Розмір таких часток, є мінімальним гарантованим на законодавчому рівні. Можливість видачі судового наказу про стягнення аліментів у таких розмірах, свідчить, що законодавцем така категорія спорів визначена як безспірна.
Відповідно до частин 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.
Як встановлено судом, дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. 
Відповідачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження існування обставин, що унеможливлюють сплату аліментів на свою дитину, у розмірі, який просила позивачка і який судом першої інстанції визначено, як обґрунтований.
З огляду на те, що відповідач є молодим за віком та працездатним чоловіком, а також проходить військову службу та отримує грошове забезпечення, судом не встановлено обставин, які б унеможливлювали для нього отримувати дохід та, відповідно, утримувати свою дитину.
Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт постійно матеріально підтримував позивачку та сина, надаючи кошти як готівкою, так і переказами, добровільно надає кошти і не має жодного судового рішення про стягнення аліментів, що він намагається відвідувати сина, але позивачка перешкоджає їхньому спілкуванню, колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.
Статтею 180 Сімейного кодексу України закріплено обов`язок батьків утримувати дитину до її повноліття. Цей обов`язок існує незалежно від того, чи було раніше винесено судове рішення про стягнення аліментів.
Посилання апелянта на те, що він «постійно матеріально підтримував позивачку та сина, надаючи кошти як готівкою, так і переказами» та «добровільно надає кошти і не має жодного судового рішення про стягнення аліментів», не є підставою для відмови у стягненні аліментів у судовому порядку. 
Судове рішення про стягнення аліментів слугує гарантією стабільності та регулярності надходження коштів на утримання дитини, а також забезпечує чітке визначення розміру та порядку їх сплати, що відповідає найкращим інтересам дитини.
Наявність окремих нерегулярних переказів або надання готівки, навіть якщо вони мали місце, не може замінити собою систематичного та достатнього утримання, що відповідає потребам дитини та матеріальному становищу батька. 
Щодо доводів апелянта про те, що позивачка перешкоджає спілкуванню з дитиною, колегія суддів вважає, що такі доводи не мають прямого впливу на обов`язок батька утримувати свою дитину. Сімейний кодекс України чітко розмежовує обов`язок матеріального утримання дитини (аліменти) та право на спілкування з нею. Факт перешкоджання спілкуванню не звільняє батька від обов`язку надавати дитині необхідне матеріальне забезпечення.
Доводи апеляційної скарги про те, що апелянт має сумніви щодо свого біологічного батьківства дитини, попри те, що він записаний батьком та те, що суд першої інстанції не перевірив цю обставину, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до статті 122 Сімейного кодексу України, дитина, яка народжена у шлюбі або протягом десяти місяців після його припинення, походить від подружжя. Походження дитини від батька в даному випадку засвідчується записом про батька у Книзі реєстрації народжень, що відповідає вимогам законодавства.
Колегія суддів зауважує на суперечливості тверджень апелянта, адже з одного боку, він зазначає, що «постійно матеріально підтримував Позивачку. Надавав їй кошти для сина та на її особисте утримання». З іншого боку, стверджує, що «судом в ході розгляду зазначеної справи, не було встановлено, хто насправді є біологічним батьком дитини. Оскільки, в мене є сумніви вважати, що саме я є біологічним батьком дитини, хоча зареєстрований як батько дитини». Така суперечливість у позиції апелянта є процесуально неприпустимою. В цивільному судочинстві сторони зобов`язані діяти добросовісно та послідовно. Заяви про надання коштів на утримання дитини (сина) та водночас заперечення батьківства є взаємовиключними.
Якщо апелянт мав сумніви щодо свого біологічного батьківства дитини, він мав право та обов`язок заявити про це в суді першої інстанції шляхом подання відповідного позову про оспорювання батьківства (стаття 136 Сімейного кодексу України). Такий позов є окремим процесуальним засобом захисту прав та інтересів, який передбачає спеціальну процедуру встановлення походження дитини, включно з можливістю призначення судової генетичної експертизи.
Матеріали справи свідчать, що апелянт у суді першої інстанції не заявляв самостійних вимог про оспорювання батьківства та, відповідно, не ініціював проведення необхідної для цього експертизи. Суд першої інстанції розглядав справу виключно за позовом про стягнення аліментів, де презумпція батьківства, встановлена записом про народження, не була спростована у встановленому законом порядку.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції «не перевірив цю обставину», є необґрунтованим, оскільки суд діє в межах заявлених сторонами позовних вимог та поданих доказів. Без належної заяви про оспорювання батьківства та відповідних процесуальних дій з боку апелянта, суд першої інстанції не мав підстав та повноважень самостійно ініціювати процедуру оспорювання батьківства та призначати відповідні експертизи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо сумнівів у біологічному батьківстві не можуть бути прийняті до уваги як підстава для скасування рішення про стягнення аліментів.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не обґрунтувала та не підтвердила документально суму необхідних щомісячних витрат на утримання дитини та її особисті витрати, чим порушується принцип рівності батьків. Зазначає, що батьки позивачки є працездатними та мають матеріальну можливість допомагати своїй дочці, колегія суддів не приймає до увагу, оскільки статтею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також інші обставини, що мають істотне значення. 
Законодавство не встановлює імперативної вимоги щодо подання позивачем детального розрахунку всіх до дрібниць витрат на дитину, особливо коли йдеться про малолітню дитину, базові потреби якої є очевидними та загальновідомими.
Суд першої інстанції, приймаючи рішення про стягнення аліментів, керувався принципом максимального збереження звичайного рівня життя дитини та врахував мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений частиною 2 статті 182 Сімейного кодексу України (не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку). Цей розмір є мінімальною державною гарантією для забезпечення основних потреб дитини, таких як харчування, одяг, гігієна, базовий розвиток тощо. Зазначений розмір аліментів стягнуто у частці від доходу відповідача, що відповідає положенням частини 3 статті 181 СК України та враховує матеріальне становище платника аліментів.
Таким чином, навіть за відсутності детального документального підтвердження кожної витрати, визначений судом розмір аліментів відповідає базовим потребам малолітньої дитини та спрямований на забезпечення її гідного існування, що є основним завданням батьків.
Доводи апелянта про порушення принципу рівності батьків та можливість матеріальної допомоги позивачці від її батьків не є підставою для зменшення розміру аліментів або відмови у їх стягненні.
Принцип рівності батьків, закріплений статтею 141 Сімейного кодексу України, стосується рівних прав та обов`язків щодо дитини. Це означає, що обидва батьки несуть рівну відповідальність за утримання та виховання дитини, а не те, що їхні фінансові можливості чи внески мають бути абсолютно ідентичними. Суд при визначенні розміру аліментів враховує матеріальне становище обох батьків, але основний тягар утримання дитини покладається безпосередньо на її батьків, а не на їхніх родичів.
Можливість отримання позивачкою матеріальної допомоги від її батьків є їхнім добровільним правом, а не обов`язком, що може звільняти чи зменшувати обов`язок біологічного батька дитини. Обов`язок утримувати дитину лежить передусім на батьках дитини, а не на її дідусях і бабусях, чи інших родичах.
Доводи апеляційної скарги про те, що на його утриманні перебувають батьки пенсійного віку, які потребують матеріальної допомоги. Зокрема, батько має тяжкі хвороби, що потребує додаткових витрат, колегія суді не приймає до уваги, оскільки обов`язок утримувати дитину є пріоритетним і не звільняє батька від цього обов`язку на підставі утримання інших членів сім`ї. 
Хоча суд враховує наявність інших утриманців згідно зі статтею 182 Сімейного кодексу України, матеріали справи не містять достатніх та беззаперечних доказів, які б підтверджували неможливість апелянта одночасно виконувати свій батьківський обов`язок щодо утримання дитини та надавати допомогу своїм батькам у заявлених обсягах. Більше того, законодавство передбачає обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх непрацездатних батьків (стаття 202 Сімейного кодексу України), що не суперечить обов`язку батька утримувати власну дитину. Таким чином, наявність інших утриманців не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів або відмови у їх стягненні.
Колегія суддів бере до уваги доводи апелянта про його проходження військової служби та можливе розголошення позивачкою службової інформації. Однак, суд зазначає, що питання розголошення службової інформації не є предметом даного цивільного спору про стягнення аліментів та утримання. Відповідність дій позивачки законодавству у сфері захисту таємної або службової інформації є предметом розгляду в рамках іншого виду судочинства (наприклад, кримінального або адміністративного, залежно від характеру та наслідків розголошення).
Хоча суд усвідомлює важливість дотримання вимог Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та відповідних наказів Міністерства оборони України, будь-які обставини, пов`язані з можливою неправомірною поведінкою позивачки щодо розголошення службової інформації, не звільняють апелянта від встановленого законом обов`язку утримувати свою дитину. Обов`язок батьків щодо утримання дитини є безумовним і не може бути поставлений в залежність від інших правовідносин між колишнім подружжям. Ці обставини не впливають на визначену судом першої інстанції суму аліментів, яка розраховується виходячи з потреб дитини та матеріального становища батьків.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не надала належних та допустимих доказів його працевлаштування, заробітку чи інших доходів, що є необхідним для визначення розміру аліментів згідно зі ст. 182 СК України, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до принципу активності суду у зборі доказів у справах про стягнення аліментів, а також з урахуванням того, що інформація про доходи відповідача переважно перебуває в його володінні або у державних органах (податкова служба, пенсійний фонд), тягар доказування власного матеріального становища покладається саме на відповідача. Позивач, як правило, не має доступу до повної інформації про доходи іншої сторони. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, міг виходити з припущень про доходи, виходячи з мінімальної заробітної плати, прожиткового мінімуму або інших відомих обставин, а також зобов`язаний був врахувати мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом. Крім того, апелянт мав можливість та обов`язок надати суду першої інстанції вичерпні докази свого дійсного матеріального становища, працевлаштування та розміру доходів, але не зробив цього в повному обсязі або належним чином.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не є непрацездатною і не надала суду доказів своєї непрацездатності. Звертає увагу на те, що позивачка не брала відпустку по догляду за дитиною до 3 років, що може свідчити про її намір працювати. Просить суд врахувати, що шлюбні відносини з позивачкою тривали фактично півроку, та те, що вони не проживали разом через його службу. Вважає, що він не повинен утримувати позивачку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки право дружини на утримання після народження дитини є спеціальною нормою Сімейного кодексу України. Відповідно до частини 2 статті 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Це право надається жінці незалежно від її працездатності та потреби в матеріальній допомозі, а також незалежно від того, чи перебуває вона у відпустці по догляду за дитиною. Метою цієї норми є забезпечення належних умов для матері, яка піклується про малолітню дитину, що знаходиться на її утриманні.
Посилання апелянта на те, що позивачка не брала відпустку по догляду за дитиною до 3 років, не є вирішальним. Навіть якщо позивачка має намір працювати або фактично працює, це не скасовує її права на утримання від батька дитини до досягнення дитиною трирічного віку. Законодавець передбачив цей період як час, коли мати зосереджує свої зусилля на догляді за дитиною, і тому потребує додаткової матеріальної підтримки від батька.
Щодо наданого позивачкою договору про навчання в інтернатурі, суд першої інстанції, оцінюючи його у сукупності з іншими матеріалами справи, правомірно врахував його як доказ, що підтверджує факт навчання позивачки та її потребу в утриманні. 
Недоліки у оформленні договору, такі як відсутність дати його укладення, початку та закінчення навчання, не є безумовною підставою для його відхилення як доказу. З огляду на вік дитини (червень 2023 року народження), факт навчання позивачки також свідчить про наявність у неї об`єктивних перешкод для повноцінного працевлаштування.
Доводи апелянта про короткотривалість шлюбних відносин (фактично півроку) та непроживання разом через його службу також не є підставою для відмови у стягненні аліментів на утримання матері малолітньої дитини. Норма частини 2 статті 84 СК України не ставить право матері на утримання в залежність від тривалості шлюбу або факту спільного проживання подружжя.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному рішенні суду, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
 
Судді                                                                                                                         Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                                   Л. Д. Поливач
 
                                                                                                                                   В. В. Саліхов