КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 756/9482/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1082/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
11 червня 2025 року                                                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Богдан Олени Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року у складі судді Жука М.В.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, у якому просив:
- визнати за ним право власності на частку нерухомого майна, а саме квартири, реєстраційний номер 35818118, за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ним право власності на частку нерухомого майна, а саме квартири, реєстраційний номер 163372658000, за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за ним право власності на частку нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення, реєстраційний номер 346352080000, за адресою: АДРЕСА_3 ;
- визнати за ним право власності на частку нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення, реєстраційний номер 109111880000, за адресою: АДРЕСА_4;
- визнати за ним право власності на частку нерухомого майна, а саме гаражу, за адресою: АДРЕСА_12 ;
- визнати за ним право власності на частку рухомого майна, а саме автомобілю Toyota Hіghlander, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2016 року випуску;
-  визнати за ним право власності на частку рухомого майна, а саме автомобілю Opel Vivaro, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2010 року випуску.
 
Позов обґрунтовано тим, що 12 серпня 2005 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_1 , який станом на день звернення не розірвано. 
 
За час шлюбу у них народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу ними придбано квартиру АДРЕСА_5 , нежитлове приміщення НОМЕР_5 (офісне приміщення) по АДРЕСА_6 , квартиру АДРЕСА_7 , гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою АДРЕСА_11, нежитлові приміщення з АДРЕСА_4 , транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 . 
 
Оскільки придбане майно є їх спільною власністю, ОСОБА_2 просить суд визнати за ним право власності на частину указаного майна. 
 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви зазначено про те, що з 12 серпня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , шлюбні стосунки вони припинили в жовтні 2018 року та не ведуть спільне господарство з вересня 2019 року. Під час шлюбу у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
У шлюбі ними придбано квартиру АДРЕСА_5 , квартиру АДРЕСА_8 , гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_11, нежитлові приміщення з АДРЕСА_4 , транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .
 
Оскільки між сторонами склався певний порядок користування придбаним майном, донька перебуває на її утриманні, а також те, що квартира АДРЕСА_9 хоча і була набута ними у шлюбі, однак після припинення сумісного проживання вона провела ремонт цієї нерухомості, змінила її статус на нежитлове приміщення, що призвело до зміни її вартості, в подальшому використовує це приміщення та нежитлове приміщення із АДРЕСА_4 для підприємницької діяльності, ОСОБА_1 просить суд поділити майно між нею та ОСОБА_2 , визнавши в порядку поділу спільного майна подружжя за нею право власності на квартиру АДРЕСА_5 , квартиру АДРЕСА_9 , нежитлові приміщення з № 1 по № 7 (групи приміщень № 346) (в літ. А), розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 та визнавши за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_7 , квартиру АДРЕСА_10 , гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою АДРЕСА_11, транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року основний та зустрічний позови про поділ майна подружжя задоволено частково. 
 В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_2 : визнано право власності на квартиру АДРЕСА_7 ; транспортний засіб марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 ;  на частину нежитлових приміщень з АДРЕСА_4 ;  частину групи нежитлових приміщень НОМЕР_5 (офісне приміщення) по АДРЕСА_6 . Залишено право власності на : частину квартири АДРЕСА_10 ;  частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою АДРЕСА_11 . 
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 : визнано право власності на транспортний засіб марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 ; квартиру АДРЕСА_5 ;  частину нежитлових приміщень з АДРЕСА_4 ; частину групи нежитлових приміщень НОМЕР_5 (офісне приміщення) по АДРЕСА_6 ;  частину квартири АДРЕСА_10 ;  частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_11.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 308 580 грн 04 коп грошової компенсації за різницю у вартості виділеної частки у спільному сумісному майні подружжя.  У решті вимог позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_1   відмовлено.
 
В апеляційній скарзі адвокат Богдан О.О. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 просить залишити його без змін в частині поділу квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_7 в іншій частині скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні ОСОБА_2 відмовити; вирішити питання судових витрат.
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, що складається з 8 одиниць, по 1/2 частині кожному є неефективним способом вирішення спору, що призведе до наступних спорів і не вирішить спір по суті. 
 
Вказує, що ні ОСОБА_2 ні його представник так і не пояснили суду наміри поділу всього спільного майна навпіл в той час, коли вони визнали, що з 2019 року майно фактично розподілено між подружжям.
 
Посилається на те, що суд першої інстанції жодним чином не приділив уваги тому, що з вересня 2019 року позивачка самостійно виховує дитину. Справедливо буде відмітити, що ОСОБА_2 цей факт не заперечував ніколи і більше того, наразі вже рік як подано позов про стягнення аліментів, де ОСОБА_2 заперечує проти розміру, не надає дані банківських карток. І цей факт ним не заперечувався в суді. 
 
Скаржниця вважає несправедливим рішення суду, коли відповідач, який 5 років не утримує дитину, не вніс попередньо суму компенсації на депозит суду і буде залишатися по рішенню суду перед нею в боргу. При цьому суд позбавив її одноосібного володіння приміщеннями, в яких вона працює як ФОП і заробляє на життя дитині і покращила за власні кошти.
 
Зазначає, що посилання суду першої інстанції на те, що переведення приміщення квартири АДРЕСА_9 з жилого в не житлове було хоч і виконане самою ОСОБА_1 за свої кошти та працю, але вона не отримала на це згоду ОСОБА_2 є припущенням. 
 
Звертає увагу суду на те, що ще проживаючи разом у 2018 році сторони намагалися перевести приміщення у нежитлове, але отримали відмови. Після цього ОСОБА_2 залишив приміщення в користування ОСОБА_1 і самоусунувся від вирішення складного питання. ОСОБА_1 вирішувала питання переведення самостійно, витрачала власні кошти та зусилля, що підтверджено належним доказом - судовою експертизою у справі про те, що змінилось в приміщенні з вересня 2019 року, проте суд не дав належної оцінки ані таким поясненням, ані визнаним сторонами фактам, але сам зазначив причину - відсутність згоди ОСОБА_2 , про яку він сам суду не заявляв, і закон такої згоди не вимагав.
 
Відповідно до запропонованого розподілу нерухомого майна ОСОБА_2 скаржниця просить виділити нерухоме майно на загальну суму 5 779 174 грн, а собі  - на суму 7 072 771 грн. Залишити в користуванні ОСОБА_2 автомобіль марки «Toyota HIGHLANDER GSU55 6АТ», державний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2016 вартістю 803 215 грн 61 коп та автомобіль марки «Opel VIVARO» державний номер НОМЕР_4 , 2007 року випуску вартістю 216 201 грн 57 коп. Всього ОСОБА_1 нерухомого й рухомого майна на суму 7 072 771 грн ОСОБА_2 - на суму                                 6 798 591 грн 18 коп. Різниця вартості нерухомого майна підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 274 179 грн 82 коп, а також просить врахувати як відступлення від рівності часток знаходження на повному утриманні ОСОБА_1 неповнолітньої доньки. Різницю вартості між жилим і нежилим приміщенням кв. АДРЕСА_9   просить визнати особистою власністю ОСОБА_1 , набутою після розірвання шлюбу.
 
Також посилається на неврахування судом правової позиції, викладеної у постанові ВСУ від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові ВП ВС від 21 листопад 2018 року у справі №372/504/17, правову позицію КЦС ВС у постанові від 09 серпня 2023 року №175/1025/20 (61-814св23), постанові від 02 серпня 2023 року №2-7539/08 (61-12934св22), від 20 липня 2022 року №703/2284/19.
 
У судовому засіданні адвокат Богдан О.О. в інтересах ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити, адвокат Габрєв В.В. в інтересах ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відхилити.
 
Заслухавши доповідь судді, пояснення  представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах  заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню з огляду на наступне.
 
 В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
 
Установлено, що 12серпня 2005 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2020 року (а.с. 9, 142 т.1).
 
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10 т. 1).
 
За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
 
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
 
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
 
Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
 
У разі  поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
 
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).
 
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
  
Установлено, що  під час шлюбу сторонами придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_10 , квартиру АДРЕСА_7 гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_11 нежитлові приміщення з АДРЕСА_4 , автомобіль марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску д.н.з. НОМЕР_2 , автомобіль марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , а також квартиру АДРЕСА_9 , яку в подальшому  було реконструйовано у нежитлове приміщення (а.с. 11-14, 19, 99 т. 1, а.с. 18-21, 93-96, 118-119, 123-126, 132-135 т. 4).
 
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Це узгоджується з нормами СК України та правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
 
За наслідками призначеної по справі судової автотоварознавчої експертизи, висновком  експертів Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру КНДКЦ МВС України № КСЕ-19/111-21/52223 від 24 травня 2022 року установлено, що ринкова вартість транспортного засобу марки «Toyota» моделі «Highlander», д.н.з. НОМЕР_2 ,  становить 803 215 грн 61 коп, а вартість транспортного засобу марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з.  НОМЕР_4 , складає 216 201 грн 57 коп  (а.с. 2-15 т.4).
 
Відповідно до висновку проведеної по справі Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України № КСЕ-19/111-21/52223 від 13 червня 2023 року судової оціночно-будівельної експертизи з урахуванням уточнення цього висновку експертом Кравченком С.А. судовому засіданні (а.с. 2-65, 156 т. 5), станом на 10 травня 2023 року установлена наступна вартість спірного майна, зокрема:
 
квартири АДРЕСА_7 у розмірі 2 697 666 грн ;  
 
квартири   АДРЕСА_5 у розмірі 2 976 100 грн ; 
 
квартири АДРЕСА_10 у розмірі 2 643 012 грн.; 
 
гаражного боксу  № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_11 -  438 496 грн; 
 
нежитлових приміщень з АДРЕСА_4 - 2 443 213 грн.
 
Як установлено матеріалами справи,  сторони у вересні 2019 року припинили ведення спільного господарства й за наслідками проведеної реконструкції квартири АДРЕСА_9 яку розпочато сторонами спільно та завершено  ОСОБА_1 після розірвання шлюбу, було перебудовано у групу нежитлових приміщень НОМЕР_5 (офісне приміщення) по АДРЕСА_6 , загальною площею 96,5 кв. м. (а.с. 36-40, 54-59, 73-75, 81,82-86 т. 4).
 
Відповідно до матеріалів проведеної по справі експертизи вартість зазначеного нерухомого майна, як нежитлового приміщення,  складає у сумі 4 160 573 грн (а.с. 65 т.5).  
 
Апеляційний суд відхиляє як неприйнятні висновки районного суду про те, що  реконструкція приміщення ОСОБА_1 була проведена без згоди іншого співвласника, остільки  відповідно до справи,  таку реконструкцію сторонами розпочато спільно (а.с. 28-31 т.4),  проте після припинення  сімейних відносин  дійсно завершено  нею самостійно (а.с. 73-87 т.4).
 
Між тим, відповідно до мотивувальної частини  проведеної по справі судової оціночно-будівельної експертизи визначена вартість указаного нежитлового приміщення, незважаючи  на переведення його у нежитловий фонд з 4-х кімнатної квартири, по своїй суті, не є завищеною.
 
Так, експертом установлена його ціна, з урахуванням загальної площі - 96,5 кв.м. у  4 160 573 грн, в той час як придбані сторонами під час шлюбу житлові квартири, які складаються із двох кімнат, визначено в межах 2 600 000 грн, що з урахуванням проведеної реконструкції не свідчить про завищену  вартість указаного нерухомого майна (а.с. 64, 65).
 
З урахуванням обставин справи та зібраних доказів, колегія суддів вважає обґрунтованими й належно мотивованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав щодо поділу майна сторін шляхом виділення  квартири  АДРЕСА_7 , вартістю 2 697 666 грн та автомобіля марки «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску д.н.з.  НОМЕР_2 , вартістю 803 215 грн 61 коп у власність  ОСОБА_2 , а квартири АДРЕСА_5 , вартістю 2 976 100 грн та автомобіля марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , вартістю  216 201 грн 57 коп  -  у власність ОСОБА_1 . 
 
Матеріалами справи доведено, що між сторони склався сталий порядок окремого користування зазначеним майном, а тому  залишення його у користуванні кожного із них  відповідає їх інтересам та забезпечить особисті потреби, не порушуючи прав на користування цим майном.
  
При цьому, підлягає врахуванню і та обставина, що позивачка у зустрічному позові просила про  виділення  саме у її користування автомобіля марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 .  
 
За таких обставин апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про  незаконність рішення суду в частині поділу  зазначеного рухомого майна.
 
Разом з тим, з висновками  районного суду в частині вирішення спору про поділ іншого майна, придбаного сторонами у період шлюбу,  погодитися неможливо.
 
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58); постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі                                     № 209/3085/20 (пункти 23-27, 36). 
 
Зокрема, у пункті 36 наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено таке: «Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України)».
 
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року  у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). 
 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
 
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
 
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20.
 
Між тим, здійснюючи поділ іншого майна подружжя  - квартири АДРЕСА_10 , гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», розташованого по АДРЕСА_11 ,   нежитлових  приміщень з АДРЕСА_4 та  нежитлового приміщення НОМЕР_5 (офісне приміщення) по АДРЕСА_6   шляхом  визнання за кожним із них  право власності   в ідеальній частці - по частині,  районний суд хоча і послався у судовому рішенні, проте належним чином не врахував зазначені висновки Верховного Суду  й дійшов помилкового висновку про  необхідність залишення  спірного майна у спільній частковій власності сторін.
 
Обґрунтовано районний суд  під час вирішення спору посилався на   (п. 27)  постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18, відповідно до якої  вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
 
Проте зазначені висновки  належно  не врахував  й частину нерухомого майна  подружжя залишив у їх спільному частковому користуванні, що з урахуванням обставин справи та припинення сторонами сімейних відносин, є неприйнятним. 
 
Отже, враховуючи викладене, апеляційний суд  вважає, що  зазначене нерухоме майно є  спільним сумісним майном подружжя, остільки набуто сторонами за час шлюбу та є неподільними, а тому підлягає  поділу шляхом виділення у власність кожного  із них окремих його об`єктів.
 
Як установлено,  сторони по справі  займаються підприємницькою діяльністю,  в ході якої  мають потребу в  використанні   нежитлових приміщень, а тому  виділення кожному з них по  такому нерухомому майну  буде  справедливим і відповідатиме  їх інтересам.
 
Апеляційний суд відхиляє твердження апеляційної скарги про те, що поділу підлягає саме квартира АДРЕСА_9 , яка була придбана сторонами під час шлюбу, а не нежитлове приміщення за наслідками проведеної позивачкою її реконструкції  та переоблаштування. 
 
При цьому суд  виходить з того, що згідно  інформації, яка міститься у матеріалах справи, такого об`єкту  цивільних прав, як квартира АДРЕСА_9 не існує, остільки зазначене нерухоме майно реконструйовано у нежитлове приміщення, пл. 96,5 кв.м., (офісне приміщення), АДРЕСА_3 (а.с.87 т.4) та погоджується з висновками районного суду про те, що зазначена обставина не змінює розмір часток сторін у праві власності на це майно, а лише у разі доведеності понесення витрат за наслідками реконструкції може бути підставою для пред`явлення вимог про їх компенсацію.
 
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне  виділити у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_10 , вартістю 2 643 012 грн та нежитлові приміщення з АДРЕСА_4 , вартістю 2 443 213 грн, а ОСОБА_1 нежитлове приміщення НОМЕР_5 (офісне приміщення) по АДРЕСА_6 , вартістю 4 160 573 грн. та  гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2», розташований по АДРЕСА_11 , вартістю 438 496 грн.  
 
Апеляційний суд вважає, що поділ зазначеного спільного сумісного майна сторін у такий спосіб, не буде свідчити про вихід за межі позовних вимог, які заявлялися сторонами, а враховує при визначенні варіанту поділу спірного майна доводи сторін щодо способу такого поділу, тому це не є зміною позовних вимог, а є способом вирішення виниклого між сторонами спору.
 
Отже, за наслідками поділу спільного майна сторін, з урахуванням висновків районного суду в частині поділу квартири АДРЕСА_7 та автомобіля «Toyota» моделі «Highlander», 2016 року випуску,  які апеляційний суд вважає  правильними, вартість виділеного у власність ОСОБА_2 майна становить  загальну суму 8 587 106 грн 61 коп. 
 
(2 697 666 + 803 215,61= 3500 881,61) + (2 643 012 +2 443 213=5 086 225)
 
Вартість майна в порядку поділу що підлягає виділенню ОСОБА_1 з урахуванням висновків районного суду щодо  квартири   АДРЕСА_5 , вартістю 2 976 100 грн  та автомобіля марки «Opel» моделі «Vivaro», 2007 року випуску, вартістю  216 201 грн. 57 коп,   становить загальну суму   7 791 370,57. 
 
(2 976 100 +216 20, 57 = 3 192 301,57) + (438 496+ 4 160 573= 4 599 069).
 
Отже, вартість майна, виділеного у порядку поділу у власність ОСОБА_2   становить загальну суму 8 587 106 грн 61 коп, а ОСОБА_1 - 7 791 370 грн.57 коп, у зв`язку з чим різниця в сумі становить 397 868 грн 02 коп (795 736,04:2 = 397 868,02).
 
За таких обставин, розмір грошової компенсації, що підлягає стягненню з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1   за різницю у вартості виділеної  частки у їх спільному майні  становить 397 868 грн 02 коп, а не 308 580 грн 04 коп, як установив районний суд.
 
З урахуванням конкретних обставин справи, апеляційний суд не вбачає правових підстав до збільшення частки позивачки за зустрічним позовом у спільному майні подружжя.
 
Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошової компенсації та вирішення вимог про поділ наступного майна подружжя, зокрема, нежитлового приміщення НОМЕР_5 (офісного приміщення) по АДРЕСА_6 , загальною площею 96,5 кв.м. група   вартістю 4 160 573 грн,  квартири АДРЕСА_10 , загальною площею 42,24 кв.м., вартістю 2 643 012 грн, нежитлових приміщень з № 1 по № 7 (групи приміщень 346) в літ «А» загальною площею 52,7 кв.м., вартістю 2 443 213 грн, підлягає скасуванню, а по справі в цій частині необхідно ухвалити нове судове рішення.
 
За наслідками вирішення спору в означеній частині, апеляційний суд вважає за необхідне поділити майно подружжя шляхом  виділення у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 42,24 кв.м., вартістю 2 643 012 грн; нежитлові приміщення з № 1 по №7 (групи приміщень 346) в літ «А» загальною площею 52,7 кв.м., розташовані у АДРЕСА_4 , вартістю 2 443 213 грн, а за ОСОБА_1 - право власності на нежитлове приміщення НОМЕР_5 (офісне приміщення), по АДРЕСА_6 , загальною площею 96,5 кв. м,  вартістю 4 160 573 грн, а також гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2, загальною площею 56,8 кв. м. розташований за адресою АДРЕСА_11 вартістю 438 496 грн.
 
Окрім цього, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація  за  різницю у вартості виділеного  нерухомого майна у розмірі 397 868 грн 02 коп.
 
У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.   
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Богдан Олени Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 березня 2024 року скасувати в частині стягнення компенсації та вирішення вимог про поділ наступного майна  подружжя:
нежитлового приміщення АДРЕСА_9 , загальною площею 96,5 кв.м. група приміщень 75 в літ «А» по АДРЕСА_3 вартістю 4 160 573 грн,
квартири АДРЕСА_10 , загальною площею 42,24 кв.м., вартістю 2 643 012 грн,
нежитлових приміщень з №1 по №7 (групи приміщень 346) в літ «А» загальною площею 52,7 кв.м., вартістю 2 443 213 грн,
гаражного боксу № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2, загальною площею 56,8 кв.м. розташованого за адресою АДРЕСА_11 вартістю 438 496 грн.
 
Ухвалити по справі в цій частині нове судове рішення, яким у порядку поділу майна подружжя  визнати за ОСОБА_2   право власності на  квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 42,24 кв.м., вартістю 2 643 012 грн та  нежитлові приміщення з № 1 по №7 (групи приміщень 346) в літ «А» загальною площею 52,7 кв.м., розташовані у АДРЕСА_4 ,  вартістю 2 443 213 грн. 
 
У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення НОМЕР_5 (офісне приміщення) по АДРЕСА_6 , загальною площею 96,5 кв.м.,  вартістю 4 160 573 грн, а також гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «Промінь-2, загальною площею 56,8 кв.м. розташований за адресою АДРЕСА_11 вартістю 438 496 грн.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості нерухомого майна у розмірі 397 868 грн 02 коп.
 
У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 23 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: