Справа № 442/6929/23                                Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г. 
Провадження № 22-ц/811/975/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       22 липня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
                                з участю представника позивача Колібанича О.Я., представника відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Тунського Андрія Романовича та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Укрфінстандарт" на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2025 року в складі судді Коваля Р.Г. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Актив»», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Укрфінстандарт»», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельової Надії Володимирівни, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_5 , про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договором,-
встановив:
У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТзОВ «ФК «Актив»», ТзОВ «ФК «Укрфінстандарт»», третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кисельової Н.В., ОСОБА_5 , про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами.
Вимоги обгрнутовує тим, що 11.10.2013 позичив ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 63000 доларів США та 3000 Євро із строком погашення до 11.10.2014. Згідно із розпискою від 11.10.2013 боржник гарантував повернення коштів усім своїм майном, зокрема квартирою АДРЕСА_1 .
Враховуючи невиконання ОСОБА_4 зобов`язання щодо повернення коштів, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.12.2015 вирішено стягнути заборгованість в розмірі 1529848,39 грн.
Внаслідок добровільного невиконання боржником рішення суду, позивач звернувся у відділ державної виконавчої служби про відкриття виконавчого провадження. Однак, повернути кошти не вдалось, оскільки виявлено, що у ОСОБА_4 відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення, а наявна квартира обмежена записами про іпотеку та заборони.
Позивач вказує, що квартира в АДРЕСА_2 , зареєстрована 22.06.2006 на ОСОБА_4 і є єдиним його нерухомим майном на час надання розписки 11.10.2013.
Згодом стало відомо, що вказана квартира була передана 19.07.2012 в іпотеку ПАТ «Дельта Банк», тобто, станом на 11.10.2013 уже було наявне обтяження, а саме заборона на нерухоме майно, накладене на підставі договору іпотеки від 19.07.2012 ПАТ «Дельта Банк». Однак, при отримані коштів під розписку ОСОБА_4 запевняв позивача, що такий зможе продати квартиру і отримати свої гроші назад.
При цьому, укладений кредитний договір № К-1346122 від 19.07.2012 між АТ «Дельта Банк» і ОСОБА_4 на суму лише 130 000 грн.
Відповідно до договору № 845/к від 04.10.2018 про купівлю - продаж майнових прав із ПАТ «Дельта Банк» на ТзОВ «ФК «АКТИВ» майнові права за кредитним договором та договором іпотеки від 19.07.2012 перейшли ТзОВ «ФК «АКТИВ».
Також, позивачу стало відомо про відступлення права вимоги 06.11.2018 ТзОВ «ФК «АКТИВ», яке начебто передало право вимоги за кредитним договором № К-1346122 від 19.07.2012 та договором іпотеки ОСОБА_1 , яка була дружиною ОСОБА_4 та, відповідно, стала іпотекодержателем та кредитором для свого чоловіка.
У постанові Львівського апеляційного суду від 13.03.2023 у справі № 442/4277/22 зазначено, що визнання недійсним цього договору (Договір відступлення права вимоги від 06.11.2018 за іпотечним договором) в судовому порядку мало б наслідком те, що право вимоги за іпотечним договором від 19.07.2012 знову б набуло ТзОВ «ФК «Актив» як первісний іпотекодержатель та старий кредитор. Тобто в процесі розгляду справи № 442/4277/22 встановлено, що є достатньо правових та фактичних підстав для визнання недійсними договору про відступлення права за кредитним договором та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 06.11.2018, які були неправомірно укладені між ТзОВ «ФК «АКТИВ та ОСОБА_1 .
Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги фізичній особі - суперечить положенням законодавства. Перехід права вимоги по кредиту та іпотеці до  ОСОБА_1  є підтвердженням та однією із підстав для визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення права вимоги за іпотечним договором від 06.11.2018 укладених між ТзОВ «ФК «АКТИВ» та  ОСОБА_1 , оскільки на час укладення угод із ТзОВ «ФК «АКТИВ» ОСОБА_1  перебувала у шлюбі із  ОСОБА_4  та купівля права вимоги по кредиту та іпотеки відбувалась за спільні сімейні кошти і квартира залишилась в сім`ї  ОСОБА_6 . Наявні записи про обтяження відносно квартири  АДРЕСА_1 . є формальними і штучними перешкодами.
У серпні 2023 року між ОСОБА_1 та ТзОВ «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» укладено завідомо недійсні договори про відступлення права вимоги за кредитним договором №К-1346122 від 19.07.2012 та договором іпотеки, з метою недопущення звернення стягнення позивачем на майно боржника.
З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № 0611/01, який укладений 06.11.2018 між ТзОВ «ФК «АКТИВ» та ОСОБА_1 за кредитним договором № К-1346122 від 19.07.2012; визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 06.11.2018 за іпотечним договором від 19.07.2012, який укладений між ТзОВ «ФК «АКТИВ» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 1444; визнати недійсним договір відступлення права вимоги № 09-03/ФК-23, який укладений 09.03.2023 між ОСОБА_1 та ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНСТАНДАРТ» за кредитним договором № К-1346122 від 19.07.2012; визнати недійсним договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, який укладений 10.03.2023 між ОСОБА_1 та ТзОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНСТАНДАРТ», який зареєстрований в реєстрі за № 153 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В.
Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2025 року позов ОСОБА_3 - задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № 0611/01, який укладений 06.11.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «АКТИВ» та ОСОБА_1 за кредитним договором № К-1346122 від 19.07.2012 року.
Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 06.11.2018 року за іпотечним договором від 19.07.2012 року, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «АКТИВ» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною, який зареєстровано в реєстрі за № 1444.
Визнано недійсним договір відступлення права вимоги № 09-03/ФК-23, який укладений 09.03.2023 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНСТАНДАРТ» за кредитним договором № К-1346122 від 19.07.2012 року.
Визнано недійсним договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, який укладений 10.03.2023 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНСТАНДАРТ» який зареєстровано в реєстрі за № 153 та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В.
Стягнуто із відповідачів ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Актив»», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Укрфінстандарт» на користь ОСОБА_3 по 1431, 46 гривень (з кожного) сплаченого судового збору.
Рішення оскаржили представник  ОСОБА_1 - адвоката Тунський А.Р. та ТзОВ "Фінансова компанія "Укрфінстандарт".
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_7 заначає, що суд не врахував те, що оскаржувані договори жодним чином не порушують і не могли порушувати прав позивача у справі, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки відсутність порушення прав та законних інтересів є самостійною підставою для відмови у позові.
Звертає увагу, що оцінка спірних правовідносин вже надавалася у межах цивільної справи № 442/4277/22, відтак станом на день укладення договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , спірна квартира вже 15 місяців перебувала в іпотеці ПАТ «Дельта Банк», при цьому, у борговій розписці від 11.10.2013 ОСОБА_4 зазначив, що повернення коштів гарантує всім своїм майном, однак конкретно саме спірна квартира у розписці не згадується. 
06.11.2018 укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, згідно із умовами якого Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «АКТИВ», як іпотекодержатель, відступив ОСОБА_1 право вимоги за іпотечним договором , укладеним 19.07.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 , при цьому, останній не є стороною цього договору, такий договір в судовому порядку не оспорювався та недійсним не визнавався.
Разом з цим, навіть визнання недійсним цього договору у судовому порядку мало б наслідком те, що право вимоги за іпотечним договором від 19.07.2012 знову б набуло ТзОВ «ФК «Актив», як первісний іпотекодержатель та старий кредитор.
Постанова апеляційного суду у справі № 442/4277/22 залишена без змін постановою Верховного Суду від 08.10.2024.
Враховуючи наведене, незрозумілим є те, яким чином оскарження договорів про заміну сторони у зобов`язанні може поновити у правах позивача та як відповідні правочини можуть порушувати його права, враховуючи той факт, що касаційний суд у постанові № 442/4277/22 вказав на те, що навіть основний договір іпотеки ВРТ № 458117-458128 від 19.07.2012, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 , не порушує прав позивача, відтак правочини спрямовані на зміну сторони у зобов`язанні не можуть порушувати прав позивача, однак суд першої інстанції залишив поза увагою на встановлені судами обставини у справі №442/4277/22.
Зазначає, що суд першої інстанції не вказав, яким саме імперативним нормам цивільного законодавства суперечать оскаржувані договори.
Таким чином, позивачем обрано неефективний спосіб захисту.
Окремо звертає увагу, що матеріали справи містять докази оплати за договором цесії.
При цьому, невіть теоретична відсутність оплати за договором жодним чином не свідчить про недійсність правочину і не порушує прав позивача.
Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2025 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В апеляційній скарзі представник ТзОВ «ФК «Укрфінстандарт» Горобей Р.Г. зазначає, що рішення є незаконним та необ`єктивним через не з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.
Апелянт звертає увагу, що у позивача відсутнє право заставодержателя на квартиру АДРЕСА_1 , відтак він не може звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити вимоги за рахунок заставного майна, в свою чергу, з 19.07.2012 ця квартира є предметом іпотеки за іншим договором.
Належнимх та допустимих доказів того, що сторонами спірного договору в момент підписання такого не додержано вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять.
Покликається на судову практику.
Зазначає, що позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договорів, стороною якого не є, при цьому жодним чином не обґрунтовує, яким чином порушені його права.
Зокрема, критеріями заінтересованості позивача в оспорюваному договорі є, права і законні інтереси, які порушені договором, у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені, відтак заінтересована особа отримує щось у результаті проведення реституції.
Звертає увагу, що позивач не просить визнати недійсним договір № 845/к від 04.10.2018 про купівлю-продаж майнових прав, укладений між ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Актив», за яким майнові права за кредитним договором та договором іпотеки від 19.07.2012 перейшли ТОВ «ФК «Актив», тобто, на думку позивача, відступлення відбулося з дотриманням норм чинного законодавства.
Вважає, що стала пратика касаційного суду свідчить про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_3 позовних вимог щодо визнання недійсними договорів, у зв`язку з відсутністю порушеного права позивача.
Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2025 рокута ухвалити судове рішення, яким відмовити  ОСОБА_3  у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність. Стягнути судові витрати. 
16.05.2025 на адресу апеляційного суду надійшли пояснення ОСОБА_3 на апеляційні скарги, у якому покликаючись на правовідносини, що виникли між сторонами та судову практику, просить відмовити у задоволенні апеляційни скарг, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що усі боржники мають добросовісно виконувати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є сторонами оскаржуваних договорів, однак предметом укладених та оскаржуваних іпотечних договорів є квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 .
В свою чергу, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.12.2015 встановлено, що ОСОБА_4 є боржником перед ОСОБА_3 .
Постановою державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції від 02.04.2019 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №442/7291/15-ц від 10.02.2016, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 1529848,39 грн.
Станом на дати укладення оскаржуваних договорів, ОСОБА_4 не виконав свого зобов`язання перед ОСОБА_3 про повернення суми позики.
Зокрема, звернути стягнення згідно відкритого виконавчого провадження з належної боржнику квартири не вдалось, оскільки на таку накладено арешт, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
Відповідно, позивач, як кредитор, який має право згідно цивільного законодавства, а саме ст. 509 ЦК України, вимагати від боржника виконання його обов`язку, розуміючи наслідки переходу належного майна боржника іншим особам, вправі був звернутися до суду за захистом свого права про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги за кредитним договором, тому доводи представника відповідача в частині відсутності у позивача права на звернення суд з цих підстав, суд вважав спростованими детальним аналізом обставин справи.
Крім того, як вбачається з договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 06.11.2018, укладеного між ТОВ «ФК «Актив» та ОСОБА_1 , а саме п.4.1. цей договір укладений за письмової згоди чоловіка ОСОБА_4 .
Тобто ОСОБА_4 свідомо дав згоду на відступлення права вимоги за іпотечним договором, предметом іпотеки якого є квартира АДРЕСА_1 , при цьому розуміючи, що є боржником перед ОСОБА_3 .
Також, з аналізу договорів про відступлення права вимоги від 06.11.2018, укладений між ТОВ «ФК «Актив» та ОСОБА_1 , а також від 09.03.2023, укладений між фізичною особою ОСОБА_1 та ТзОВ «Укрфінстандарт» вбачається, що такі є оплатними, оскільки передбачають вартість права вимоги (п.1.2., п.3.1.,п.3.2 договору № 0611/01 від 06.11.2018 та п.2.2 договору №09-03/ФК-23 від 09.03.2023).
Разом з цим, відповідачами не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу здійснення оплати за договором відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення прав за іпотечним договором, що дає підстави для висновку, що оскаржувані договори не спрямовані на реальне настання правових наслідків, тому можуть бути визнані судом недійсними.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає до задоволення у повному обсязі.
При вирішенні спору суд врахував правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції колегія суддів виходить з такого.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Враховуючи наведене, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
З матеріалів справи, встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. 
11.10.2013 ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти, які в борговій розписці зобов`язався повернути до 11.04.2014, при цьому дослівно вказавши, що «повернення гарантую всім своїм майном».
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28.12.2015 (справа №442/7291/15-ц) задоволено позов ОСОБА_3 , стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1529848,39 грн.
Постановою державного виконавця Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції від 02.04.2019 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа №442/7291/15-ц від 10.02.2016, виданого Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 1529848,39 грн.
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 липня 2017 року, залишиною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року, подання Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_4 задоволено. 
Тимчасово обмежено громадянина України ОСОБА_4 , у праві виїзду за межі України до моменту фактичного виконання виконавчого листа №№442/7291/15-ц, виданого 10 лютого 2016 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської област, про стягнення з боржника ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 1 529 848,39 грн. та 721,88 грн. судового збору.
Станом на дати укладення оскаржуваних договорів ОСОБА_4 не виконав свого зобов`язання перед ОСОБА_3 про повернення суми позики, як і рішення суду про стягнення коштів у примусовому порядку.
При цьому, звернути стягнення згідно відкритого виконавчого провадження на належну боржнику квартиру не вдалось, оскільки на таку накладений арешт, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
Зокрема, 19.07.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 в порядку забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, згідно із умовами якого іпотекодавець ОСОБА_4 передав в іпотеку ПАТ «Дельта Банк» квартиру АДРЕСА_1 .
04.10.2018 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Актив» укладено нотаріально посвідчений Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, згідно умов якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «ФК «Актив» право вимоги за Іпотечним договором від 19.07.2012 , укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 , в результаті чого ТОВ «ФК «Актив» набув статусу нового кредитора боржника ОСОБА_4 .
У подальшому, 06.11.2018 між ТОВ «ФК «Актив» та ОСОБА_1 укладено договір №0611/01 купівлі-продажу майнових прав. Відповідно до умов договору ТОВ «ФК «Актив» передає у власність ОСОБА_1 майнові права, а саме кредитний договір №К-1346122 від 19.07.2012 з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін, тощо, що є його невід`ємними частинами. 
Згідно з п.1.2, п. 3.1 вказаного договору покупець сплачує продавцю за майнові права грошові кошти у розмірі 43240 грн.
06.11.2018 між ТОВ «ФК «Актив» та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений Договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 19.07.2012, предметом іпотеки якого є квартира АДРЕСА_1 .
В подальшому, 09.03.2023 між фізичною особою ОСОБА_1 та ТзОВ «Укрфінстандарт» укладено в простій письмовій формі договір №09-03/ФК-23 відступлення права вимоги, предметом якого кредитний договір від 19.07.2012 з усіма додатками та додатковими угодами, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 
10.03.2023 між фізичною особою ОСОБА_1 та ТзОВ «Укрфінстандарт» укладено нотаріально посвідчений договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, предметом іпотеки якого являється квартира АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду із позовними вимогами ОСОБА_3 свої доводи зводить до того, що квартира в АДРЕСА_2 , зареєстрована 22.06.2006 за ОСОБА_4 є єдиним його нерухомим майном на час надання розписки 11.10.2013, при цьому, така була передана 19.07.2012 в іпотеку ПАТ «Дельта Банк», однак при отримані коштів під розписку ОСОБА_4 запевняв його, що зможе продати квартиру і отримати свої гроші назад, відтак вважає, що перехід права вимоги за кредитом та іпотекою до відповідача є підтвердженням та однією із підстав для визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором та відступлення права вимоги за іпотечним договором від 06.11.2018 укладених між ТзОВ «ФК «АКТИВ» та ОСОБА_1 , оскільки на час укладення угод із ТзОВ «ФК «АКТИВ» ОСОБА_1 перебувала у шлюбі із ОСОБА_4 та купівля права вимоги по кредиту та іпотеки відбувалась за спільні сімейні кошти і квартира залишилась в сім`ї ОСОБА_6 . 
Колегія суддів виходить з того, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. 
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
У Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило, при цьому, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.
Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Колегія суддів погоджується з тим, позивач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_4 дійсно не є сторонами оскаржуваних позивачем договорів, однак предметом іпотечних договорів є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 та слідуючи доводам позивача, могла б бути відчужена, шляхом звернення стягнення, однак така була обтяжена.
В свою чергу, як встановлено з матеріалів справи, між сторонами існують судові рішення, які набрали законної сили та стосуються вимог позивача реалізувати своє право на отримання стягнутих судом грошових коштів з ОСОБА_4 у примусовому порядку.
Так, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 грудня 2022 року у справі № 442/4277/22 позов  ОСОБА_3 задоволено.
Визнано припиненим договір іпотеки серія та номер: ВРТ №458117-458128, виданий 19.07.2012 приватним нотаріусом Момот М.О., предметом якого є зареєстрована в реєстрі прав власності на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
Знято заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження в єдиному реєстрі відчуження об`єктів нерухомого майна 12762464, яка була накладена приватним нотаріусом Момот М.О., підстава обтяження Договір іпотеки, ВРТ №458117-458128, 19.07.2012, об`єкт обтяження квартира, адреса: АДРЕСА_1, номер РПВН:4909803, власник нерухомого майна: ОСОБА_4 , обтяжувач: Публічне акціонерне товариство Дельта Банк, код: 34047020, м.Київ, вул.Щорса, 36 «б»
Виключено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №2835242 (спеціальний розділ), який внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43348220 від 04.10.2018, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною, об`єкт нерухомого майна квартира за адресою: АДРЕСА_2 .
Виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис з реєстраційним №12762464 зареєстрований 19.07.2012 про обтяження зареєстрованої в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером №4909803, належної ОСОБА_4 на праві приватної власності житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з відповідачів  ОСОБА_4  та  ОСОБА_1  в користь  ОСОБА_3 по 496 грн. 20 коп. судових витрат (а.с. 197-200).
Постановою Львівського апеляційного суду від 13 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 , представника ОСОБА_1 , задоволено.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове.
Відмовлено ОСОБА_3  у задоволенні його позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання припиненим договору іпотеки ВРТ № 458117-458128, посвідченого 19.07.2012 року приватним нотаріусом Момот М.О., предметом іпотеки якого є квартира АДРЕСА_1 , зняття накладених заборон і обтяжень та виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про іпотеку на цю квартиру.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 498 грн. 60 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору.
У зазначеній постанові апеляційний суд констатував, що станом на день укладення договору позики між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 (11.10.2013) спірна квартира майже 15 місяців перебувала у іпотеці ПАТ «Дельта Банк», у борговій розписці від 11.10.2013 відповідач ОСОБА_4 зазначив, що повернення гарантує всім своїм майном, однак про відповідну квартиру у розписці не згадується.
Звернувши увагу на те, що наслідком фраудаторності може бути визнання недійсним конкретного договору, суд зазначив, що договір від 06 листопада 2018 року ніким в судовому порядку не оспорювався та недійсним не визнавався.
При цьому, ОСОБА_4 (як боржник та іпотекодавець) не є стороною Договору відступлення права вимоги, укладеного 06 листопада 2018 року між старим та новим кредиторами за Кредитним договором та Іпотечним договором, які були укладеними ще 19 липня 2012 року.
Разом з цим, навіть визнання недійсним цього договору в судовому порядку мало б наслідком те, що право вимоги за іпотечним договором від 19.07.2012 знову б набуло ТзОВ «ФК «Актив» як первісний іпотекодержатель та старий кредитор, та не могло б бути наслідком припинення іншого договору, а саме: Іпотечного договору, укладеного 19.07.2012.
Також у межах цієї справи судом встановлено, що 02 листопада 2021 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірваний за рішенням суду.
Постановою Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 13 березня 2023 року залишено без змін.
Іншими словами, вже після ухвалення рішенням Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області від 28.12.2015 у справі №442/7291/15-ц про стягнення коштів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 та укладення договорів від 04 жовтня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «ФК «Актив» про відступлення права вимоги за іпотечним договором, згідно якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТзОВ «ФК «Актив» право вимоги за Іпотечним договором, укладеним 19 липня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 , а також від 06 листопада 2018 року укладеного між ТзОВ «ФК «Актив» та ОСОБА_1 , яка набула право вимоги за цим іпотечним договором, ОСОБА_3 оскаржував правомірність договору іпотеки серія та номер: ВРТ №458117-458128, виданий 19.07.2012, а також праові наслідки такого, однак у задоволенні відповідних вимог відмовлено.
Колегія суддів виходить з того, що преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиціальність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об` єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиціальні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиціального значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиціальне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Колегія суддів виходить з того, що касаційним судом у межах справи № 442/4277/22 встановлено, що оспорюваний договір іпотеки був укладений 19 липня 2012 року, а правовідносини за договором позики виникли між сторонами 11 жовтня 2013 року, тобто на момент надання позивачем в борг відповідачу грошових коштів, квартира вже тривалий перебувала в іпотеці банку.
Оскільки позивач не надав достатні, належні та допустимі докази, які свідчили б про порушення його прав внаслідок укладення оспорюваного договору та наявність підстав для визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором ВРТ № 458117-458128 від 19 липня 2012 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 , у задоволенні позову відмовлено.
В свою чергу, за наявності чинного договору іпотеки серія та номер: ВРТ №458117-458128 від 19.07.2012, незважаючи на оскарження такого у судовому порядку, предметом якого є зареєстрована в реєстрі прав власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_3 продовжує оскарження укладених у подальшому правочинів, щодо відступлення права вимоги за іпотечним договором від 19.07.2012 та за кредитним договором № К-1346122 від 19.07.2012, тобто оскаржує договори щодо предмету іпотеки, які укладені після договору іпотеки від 19.07.2012.
Поряд з цим, позивач не оскаржує договір № 845/к від 04.10.2018 про купівлю-продаж майнових прав, який укладений між ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Актив», за яким вперше майнові права за кредитним договором та договором іпотеки від 19.07.2012 перейшли до ТОВ «ФК «Актив», тобто, не наводить будь яких доводів про те, що відповідне відступлення прав відбулося з порушенням норм чинного законодавства чи його прав та свобод, на що слушно звертає увагу представник ТзОВ «ФК «Укрфінстандарт» Горобей Р.Г.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). 
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів безумовно розділяє висновок суду першої інстанції про те, що усі боржники мають добросовісно виконувати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора, при цьома особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.
Натомість, наявність права вимоги у кредитора не повинна розглядатися крізь призму безумовної правоти останнього у будь яких правовідносинах з боржником, оскільки для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність, що враховує оцінку поведінки учасників цивільного обороту (правовідносин, що склалися між сторонами) та тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).
Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (частина друга статті 656 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (див. постанову Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається, позивач фактично намагається довести, що квартира АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована 22.06.2006 на ОСОБА_4 була єдиним його нерухомим майном на час надання ним розписки 11.10.2013, однак така була передана 19.07.2012 в іпотеку ПАТ «Дельта Банк», а у подальшому, протиправно стала предметом оспорюваних договорів.
Однак, підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними як оспорюваних правочинів, або ж пряму вказівку на закон для кваліфікації таких як нікчемних правочинів, не зазначає.
Так, позивач самостійно зазначає, що станом на 11.10.2013 було наявне обтяження на квартиру АДРЕСА_1 , а саме заборона на нерухоме майно, накладена на підставі договору іпотеки від 19.07.2012 ПАТ «Дельта Банк». 
З врахуванням наведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що на момент надання розписки 11.10.2013 ОСОБА_4 був власником квартира АДРЕСА_1 , тому така, як майно дійсно входила до активу останнього, однак ОСОБА_4 , у зв`язку із наявним обтяженням, не міг безперешкодно розпоряджатися такою, що ОСОБА_8 міг з`ясувати.
При цьому, факт укладення кредитного договору № К-1346122 від 19.07.2012 між АТ «Дельта Банк» і ОСОБА_4 лише на суму 130 000,00 грн., про протилежне не свідчить та висновків суду у цій частині не спростовує.
Як зазначено вище, договір № 845/к від 04.10.2018 про купівлю - продаж майнових прав між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «ФК «АКТИВ» за яким майнові права за кредитним договором та договором іпотеки від 19.07.2012 перейшли ТзОВ «ФК «АКТИВ», позивач не оскаржує.
Поряд з цим, позивач робить суб`єктивні та помилкові висновки стосовно того, що у межах розгляду справи № 442/4277/22 судом констатовано наявність достатньо правових та фактичних підстав для визнання недійсними наступних договорів про відступлення права за кредитним договором та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 06.11.2018, які були неправомірно укладені між ТзОВ «ФК «АКТИВ та ОСОБА_1 .
Зокрема, у цій справі, де предметом оскарження був власне договір іпотеки від 19.07.2012, суд вказав, що наслідком фраудаторності може бути визнання недійсним саме цього договору, підстав для чого судом не встановлено, при цьому, договір від 06 листопада 2018 року в судовому порядку не оспорювався та недійсним не визнавався.
Разом з цим, враховуючи обґрунтовані висновки судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі №442/4277/22, колегія суддів погоджується з тим, що як при визнанні недійсним договору від 06 листопада 2018 року, право вимоги за іпотечним договором від 19 липня 2012 року знову б набуло ТзОВ «ФК «Актив», як первісний іпотекодержатель та старий кредитор, так і при задоволенні позову у даній справі, чинним залишиться договір № 845/к від 04.10.2018 про купівлю - продаж майнових прав між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «ФК «АКТИВ» за яким майнові права за кредитним договором та договором іпотеки від 19.07.2012 перейшли ТзОВ «ФК «АКТИВ», оскільки такий у судовому порядку не оскаржувався та недійсним не визнавався.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Враховуючи наведне, колегія суддів не встановила, а позивач не довів, в який спосіб відповідачі порушили його права, та в чому полягає його інтерес у поверненні майнових прав (права вимоги) ТзОВ «ФК «АКТИВ», оскільки визнання недійсними оспорюваних договорів не сприятиме позивачу у набутті, здійсненні чи захисті його прав та інтересів, пов`язаних із спірним майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 , з врахуванням наслідків реституції.
Відсутність порушення прав і законних інтересів позивача за договорами, дійсність яких він оскаржив, є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові, що свідчить про підставність доводів апеляційних скарг та необхідність скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового по суті спору про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, відповідно до положень статті 141 ЦПК України колегія суддів вирішує питання про стягнення судових витрат за подання та розгляд апеляційних скарг.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Тунського Андрія Романовича та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Укрфінстандарт" - задовольнити.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 лютого 2025 року - скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Актив»», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Укрфінстандарт»», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_4 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кисельової Надії Володимирівни, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав № 0611/01, який укладений 06.11.2018 між ТзОВ «ФК «АКТИВ» та ОСОБА_1 , за кредитним договором № К-1346122 від 19.07.2012; визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 06.11.2018 за іпотечним договором від 19.07.2012, який укладений між ТзОВ «ФК «АКТИВ» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1444; визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 09-03/ФК-23, який укладений 09.03.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНСТАНДАРТ» за кредитним договором № К-1346122 від 19.07.2012; визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки, який укладений 10.03.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «УКРФІНСТАНДАРТ», який зареєстрований в реєстрі за № 153 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Андрейків І.В. - відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Укрфінстандарт»» судовий збір у розмірі по 6441 (шість тисяч чотириста сорок одна) гривень 60 копійок кожному.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 24 липня 2025 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк