Справа № 152/1156/24
Провадження № 22-ц/801/1257/2025
Провадження № 22-ц/801/1258/2025
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року	Справа № 152/1156/24	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О. Ю. (судді – доповідача),
суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,
за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмила Анатоліївна,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмили Анатоліївни про встановлення юридичних фактів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Присяжного Віталія Анатолійовича на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року та додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року, ухвалені місцевим судом під головуванням судді Роздорожної А.Г., 

встановив:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмили Анатоліївни про встановлення юридичних фактів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка - ОСОБА_4 , з яким вони мають спільні дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Останні від спадщини після батька відмовились. 
Серед спадкового майна наявні спадкові права, що мав ОСОБА_4 після своєї матері - ОСОБА_7 (вона же - ОСОБА_8 ), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Серед спадкового майна ОСОБА_7 є житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 . 
25 липня 2024 року позивачка звернулась з заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок АДРЕСА_1 до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л.А. Провівши аналіз документів спадкової справи, аналіз поданих документів приватний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність можливості встановити коло спадкоємців ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та запропонувала за встановленням цього факту звернутись до суду. 
Наразі немає можливості оформити спадщину після смерті чоловіка позивачки. Дана ситуація виникла, оскільки чоловік позивачки - ОСОБА_4 при житті не оформив спадкові права після смерті своєї матері – ОСОБА_7 , а лише подав заяву від 27 серпня 2013 року до Шаргородської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом, на підставі якої була відкрита спадкова справа №491/13, номер у спадковому реєстрі 54964066. 
В ході отримання необхідних документів для подальшого оформлення спадкових прав, з`ясувалось, що в Шаргородській державній нотаріальній конторі відкрито дві спадкові справи щодо однієї й тієї особи - ОСОБА_7 : справа №491/13 та справа №462/13. 
Справа №491/13, була відкрита за заявою ОСОБА_4 , в свою чергу справа №462/13 була відкрита за заявою його рідної сестри ОСОБА_2 . 
Так, за життя ОСОБА_7 було складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, згідно з яким, все своє майно ОСОБА_9 заповіла дочці - ОСОБА_10 . Однак, в подальшому спадкодавець цей заповіт скасувала. 
При цьому ОСОБА_2 заяву про прийняття спадщини за законом та документів, що підтверджують родинні відносини не подавала, щодо оформлення спадщини також не зверталась. Заяв від інших осіб щодо прийняття спадщини за законом також подано не було. 
Вважає, що фактично після смерті ОСОБА_7 прийняв спадщину тільки її син - ОСОБА_4 , оскільки лише ним подано протягом шести місяців з дня смерті його матері письмову заяву про прийняття спадщини за законом до Шаргородської державної нотаріальної контори. За життя ОСОБА_7 в її документах містяться різні варіанти написання імені і по-батькові: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 . 
Вказані обставини стали підставою для звернення  ОСОБА_1 з вказаним позовом, в якому вона просила встановити факт, що спадкова справа №491/2013 заведена до майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Клекотина Шаргородського району Вінницької області, а також що ОСОБА_4 подав заяву про прийняття спадщини та прийняв спадщину за законом після своєї матері ОСОБА_7 .
Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року позов адвоката Кириченко Юлії Юріївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмила Анатоліївна, ОСОБА_3 ), про встановлення юридичних фактів задоволено частково.
Встановлено факт, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в місті Чернігів Чернігівської області прийняв спадщину за законом після своєї матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області.
Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року мотивоване тим, що ОСОБА_4 вчасно, тобто в межах строку для прийняття спадщини звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття ним спадщини після смерті його матері. Вказані в його заяві неточності в написанні імені і по батькові померлої не спростовують того, що покійна ОСОБА_9 ( ОСОБА_12 ) дійсно була матір`ю ОСОБА_4 і що вона померла.
24 березня 2025 року від представника позивачки – адвоката Кириченко Ю.Ю. до суду надійшла заява про винесення додаткового рішення в частині стягнення судових витрат, в якій вона просила стягнути з відповідачки судові витрати за надану правничу допомогу в сумі 26000 грн. 
25 березня 2025 року від представника відповідачки – адвоката Присяжного В.А. до суду надійшла заява, в якій він просив стягнути з позивачки на користь відповідачки понесені судові витрати, а саме витрати за надання правової допомоги в сумі 20000 грн. Крім цього, 25 березня 2025 року представник відповідачки надіслав до суду клопотання, у якому з поміж іншого зазначив, що сума витрат заявлених представником позивачки є неспівмірним з фактично витраченим адвокатом часом.
Додатковим рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року заяву представника позивачки – адвоката Кириченко Юлії Юріївни про стягнення судових витрат задоволено частково.
Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2000 (дві тисячі) грн.
В задоволенні заяви представника відповідачки – адвоката Присяжного Віталія Анатолійовича про стягнення судових витрат – відмовлено.
Не погоджуючись з такими рішеннями суду представник ОСОБА_2  адвокат Присяжний Віталій Анатолійович подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив:
1.Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог;
2.Додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.
3.Стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки виходячи зі змісту правовідносин, які виникли між сторонами, встановлення юридичних фактів без заявлення вимог щодо визнання права власності на частку спадкового майна є неефективним та неналежним способом захисту та не зумовлює захисту порушеного права. Поряд з цим зазначає, що позивачем не зазначено в якості співвідповідача всіх спадкоємців, зокрема, ОСОБА_3 , яка 10 жовтня 2024 року подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 . Вважає, що за матеріалами спадкової справи № 462/13 спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_7 є її доньки – ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . При цьому вважає, що спадкова справа №491/2013 заведена Шаргородською державною нотаріальною конторою неправомірно, оскільки такою при відкритті спадкової справи прийнято до уваги заяву ОСОБА_4 в якій зазначено недостовірну інформацію щодо померлої особи, а також не перевірено таку інформацію, зокрема, не з`ясовано факту та дату смерті ОСОБА_7 , не витребувано від заявника свідоцтва про смерть, не витребувано від органу ДРАЦС копію актового запису про смерть спадкодавця. Крім того покликається на те, що ОСОБА_4 , не додано будь яких документів на підтвердження того, що він є сином померлої ОСОБА_7 , що виключає можливість як заведення спадкової справи так і приєднання заяви до вже заведеної спадкової справи раніше. Поряд з цим вважає, що оскільки позовні вимоги були задоволені на 50%, тому розподіл судових витрат мав би бути задоволений пропорційно задоволеним вимогам. Однак місцевим судом в оскаржуваному додатковому рішенні було вирішено стягнути судові витрати, що перевищують пропорційність задоволених вимог. Крім того покликається на те, що відповідач за результатом розгляду справи також понесла витрати на правничу допомогу, а тому враховуючи їх розмір та часткове задоволення позовних вимог, зокрема, на 50% суду необхідно було звільнити сторін від обов`язку сплачувати такі витрати одна одній.
05 травня 2025 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кириченко Юлії Юріївни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона заперечила аргументи викладені в ній вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог. Поряд з цим вказала, що позивач сам вправі обирати спосіб захисту своїх прав. Водночас вважає, що позовна вимога про встановлення факту прийняття спадщини є належним і ефективним способом захисту порушеного права у вказаній справі. Заперечила факт залучення співвідповідача ОСОБА_3 , оскільки остання не прийняла спадщину в установленому законом порядку. При цьому зазначає, що позивач та її чоловік не надавали згоди в силу ч. 2 ст. 1272 ЦК України про продовження ОСОБА_3 строку на прийняття спадщини. Також покликається на те, що порушення з боку нотаріуса жодним чином не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_4 та у майбутньому його спадкоємців права на спадкування після смерті його матері. Вважає, що ОСОБА_4 виконав усі необхідні дії для прийняття спадщини. Поряд з цим вважає, що суд за відсутності клопотання про зменшення судових витрат не вправі зменшувати такі. Вважає, що відмова в одній позовній вимозі не свідчить про прийняття рішення на користь відповідача, а тому не зумовлює стягнення судових витрат лише в розмірі 50%. Також покликається на те, що відповідач не виконала обов`язок передбачений ч. 2 ст. 183 ЦПК України щодо надання доказів направлення заяви про розподіл витрат на адреси всіх учасників справи. Звертає увагу на те, що наданий стороною відповідача договір про надання правової допомоги не містить його істотних умов, зокрема, ціни. Також вважає, що квитанція до прибуткового касового ордера не підтверджує реального фактичного здійснення оплати адвокатських послуг, оскільки ОСОБА_2 є громадянкою рф, яка не перетинала кордон, а тому не могла оплатити понесені витрати готівкою.
Інші сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу викладені в відзиві, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувані рішення суду не відповідають зазначеним вимогам.
Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта позивачки, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Червоні Гори Менського району Чернігівської області (а.с.9-10, том 1).
Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 04 серпня 1979 року зареєстрували шлюб у Ленінській сільраді Менського району Чернігівської області, актовий запис №13. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_14 » (а.с.70 том 1).
З копії свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 67 років в м. Чернігів Чернігівської області (а.с.11, том 1).
Відповідно до копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №69/02-14 від 30 липня 2024 року, приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л.А. відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право про спадщину за законом, так як немає можливості встановити коло спадкоємців ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.72, том 1).
Згідно із копією повідомлення приватного нотаріуса Чернігівського нотаріального округу Чернігівської області Гостар Л.А. №61/02-14 від 13 червня 2024 року, 08 листопада 2023 року було відкрито спадкову справу №26/2023, зареєстровану у спадковому реєстрі 08 листопада 2023 року під №71531163, після померлого ОСОБА_4 , 1956 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщину після померлого прийняла єдиний спадкоємець – дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з урахуванням часток, від яких відмовилися сини померлого (а.с.71, том 1). 
Згідно із копією ухвали Деснянського районного суду м. Чернігів від 08 серпня 2024 року по справі №750/10888/24, ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження за її заявою про встановлення факту прийняття спадщини у зв`язку із наявністю спору, а також роз`яснено право звернутися до суду з позовом в порядку загального позовного провадження з дотриманням правил підсудності (а.с.69, том 1).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 роки в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області (а.с.11, 21, 165, том 1).
Згідно із копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00044211724 від 25 березня 2024 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 82 роки в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області. Відомості про смерть внесено на підставі лікарського свідоцтва про смерть №14 від 15 квітня 2013 року, виданого Клекотинською амбулаторією загальної практики сімейної медицини (а.с.12-13, том 1).
Із копії інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №76346058 від 25 березня 2024 року, до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , 23 серпня 2013 року Шаргородською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №462/13 під номером у спадковому реєстрі №54926218 (а.с.14, том 1).
Відповідно до копії спадкової справи №462/13 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , яка розпочата 23 серпня 2013 року Шаргородською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_2 23 серпня 2013 року звернулася до державної нотаріальної контори із заявою, в якій вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_7 , яка постійно проживала і була зареєстрована в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області та залишила на її ім`я заповіт, що був посвідчений виконкомом Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 22 січня 2001 року, зареєстрований в реєстрі №8. ОСОБА_2 також повідомила, що спадкоємців згідно статті 1241 ЦК України, та осіб з якими померла проживала однією сім`єю, але не перебувала у шлюбі немає, спадковий договір ні з ким не укладався (а.с.15-17, 162-163, том 1). Згідно із копією паспорта російської федерації, ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області (а.с.18-20, 164, том 1). Відповідно до копій інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №34932082 від 23 серпня 2013 року та зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №34932087 від 23 серпня 2013 року, інформація про спадкові справи до майна померлої ОСОБА_7 та про складені нею заповіти, на день здійснення запиту у Спадковому реєстрі, відсутня (а.с.22, 23, 167, 168, том 1). Згідно із копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №34932134 від 23 серпня 2013 року, до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 23 серпня 2013 року відкрито спадкову справу №462/13 (а.с.24, 169, том 1). Відповідно до копії заповіту від 22 січня 2001 року, посвідченого виконкомом Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, відповідно до якого усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті заповіла своїй дочці ОСОБА_2 (а.с.25, 170, том 1). Відповідно до копії заяви від 29 червня 2010 року, ОСОБА_7 скасувала раніше складений нею заповіт посвідчений виконкомом Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 22 січня 2001 року, що зареєстрований в реєстрі за №8 (а.с.26, 171, том 1). Даний факт також підтверджується копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №73058728 від 4 липня 2023 року (а.с.27-28, 172, том 1).
Згідно із копією заяви від 05 червня 2024 року, доданої до спадкової справи №462/13 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , ОСОБА_3 звернулася до державної нотаріальної контори та вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_7 , яка постійно проживала і була зареєстрована в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області. Для прийняття спадщини їй рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року встановлено додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини. На день її смерті залишилося спадкове майно, яке вона приймає. Одночасно повідомила, що спадкоємців за законом є діти померлої ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , осіб з якими померла проживала однією сім`єю, але не перебувала у шлюбі немає, спадковий договір ні з ким не вкладався (а.с.173, том 1).
Згідно із копією рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року по справі №152/256/24 позов ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Залокоцька Вікторія Дживанівна, до Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – ОСОБА_2 ), про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено повністю та визнано строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області, пропущеним ОСОБА_3 з поважних причин та визначено ОСОБА_3 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , тривалістю три місяці з моменту набрання цим рішенням законної сили (а.с.177-182, том 1).
Згідно з копією постанови Вінницького апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у справі №152/256/24, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено; рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини – відмовлено (а.с.96-99 том 1).
Згідно із копією заяви відповідачки ОСОБА_2 до Шаргородської державної нотаріальної контори від 08 вересня 2024 року, яка перекладена та засвідчена в законному порядку, відповідачка повідомляє, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_7 , яка на момент смерті проживала в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області та після смерті якої залишилася спадщина, що складається із житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки. У своїй заяві відповідачка дала згоду на прийняття спадщини дочкою померлої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , а також зазначила що не заперечує щодо видачі на її ім`я свідоцтва про право власності на спадщину в частині, що їй належить (а.с.123-126, 139-142, 187-193, том 1).
Із копії нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_3 від 10 жовтня 2024 року вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати, ОСОБА_7 , 1931 року народження, яка на момент смерті постійно проживала та була зареєстрована в с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області. ОСОБА_3 відомо, що вона є спадкоємицею після смерті матері за законом. На день смерті ОСОБА_7 залишилася спадщина, яку ОСОБА_3 приймає за згодою спадкоємиці, яка прийняла спадщину, ОСОБА_2 . Також повідомила, що спадкоємцями, передбаченими статтею 1261 ЦК України, крім неї, є син померлої ОСОБА_4 та дочка померлої ОСОБА_2 (а.с.127, 143, 194, том 1).
Згідно копією спадкової справи №491/2013 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , яка розпочата 04 вересня 2013 року Шаргородською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4 звернувся до державної нотаріальної контори із заявою, в якій вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_8 , яка на день смерті мешкала в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області та якій на праві власності належало майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою, на якій він розташований, що знаходиться в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області, спадщину він приймає за законом, та надасть всі необхідні документи (а.с.29-31, 198-199, том 1). Відповідно до копій інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №35015764 від 04 вересня 2013 року та зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №35015779 від 04 вересня 2013 року, інформація про спадкові справи до майна померлої ОСОБА_8 та про складені нею заповіти, на день здійснення запиту у Спадковому реєстрі, відсутня (а.с.32, 33, 200, 201, том 1). Згідно із копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №35015821 від 04 вересня 2013 року, до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 24 вересня 2013 року відкрито спадкову справу №491/13 (а.с.34, 35, 202, том 1). Державним нотаріусом також було здійснено запит до Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, що підтверджується копією інформаційної довідки №71929443 від 04 вересня 2013 року, відповідно до якої 01 серпня 2013 року приватним нотаріусом Фефоловою Ю.К. було отримано бланк серії ВТК №822432 (а.с.36).
Відповідно до копії архівної довідки №08-1348/7, виданої Державним архівом Вінницької області 28 травня 2024 року, у книзі актових записів про народження громадян по с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області за 1931 рік є актовий запис №12 від 6 березня 1931 року про народження ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якої зазначений ОСОБА_15 , а матір`ю ОСОБА_16 . Викладене у архівній довідці також підтверджується копією запису акту про народження (а.с.38-42, 203, том 1).
Із копії листа Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Вінницькій області та отримувала пенсію. Пенсійні справи громадян які померли передані на зберігання до архіву Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області. 21 червня 2024 року за №16756/03-16 направлено службову записку щодо передачі архівної пенсійної справи ОСОБА_7 (а.с.43, том 1).
Відповідно до копії паспорта та копії виписки з паспорта, ОСОБА_7 народилася ІНФОРМАЦІЯ_9 в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області (а.с.44-45, 46, том 1).
Із копії довідки №20, виданої виконавчим комітетом Клекотинської сільської ради, вбачається, що ОСОБА_7 з 01 лютого 1986 року мала у користуванні садибну ділянку площею 0,23 га (а.с.47, том 1).
Згідно із копією заяви від 04 березня 1980 року, ОСОБА_7 зверталася до Шаргородської районної ради соціального забезпечення колгоспників з проханням призначити їй пенсію за віком (а.с.48, том 1).
Із копії довідки вбачається, що ОСОБА_7 , працюючи на колгоспі імені Леніна в с. Клекотина, щомісячно отримувала дохід у розмірі 58 карбованців 34 копійки (а.с.49, том 1).
Згідно копії відомостей про кількість вироблених трудоднів (людиноднів), трудову участь в колгоспному виробництві, період роботи ОСОБА_7 становить з 1950 року по 1985 рік (а.с.50, том 1).
Відповідно до копії довідки, виданої ОСОБА_7 про те, що вона є членом колгоспу імені Леніна с. Клекотини з 03 січня 1946 року по 31 грудня 1985 рік (а.с.51, том 1).
Згідно із копією розрахунку пенсії, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , маючи 37 років стажу, щомісячно отримувала пенсію по старості у розмірі 43 карбованці 75 копійок (а.с.52, том 1).
Із копії протоколу №20 вбачається, що комісія по призначенню пенсії і допомог колгоспникам Шаргородського району Вінницької області розглянувши 12 березня 1986 року заяву ОСОБА_7 вирішила призначити їй пенсію по старості в розмірі 43 карбованці 76 копійок з 4 березня 1986 року довічно (а.с.53, том 1).
Відповідно до копій свідоцтв про народження, ОСОБА_17 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.54-56, том 1).
Згідно із копією свідоцтва про народження, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_11 в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області. Батьком записаний ОСОБА_17 , а матір`ю ОСОБА_7 (а.с.57,62, 195, том 1).
Відповідно до копії паспорта, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_11 в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області (а.с.174, том 1).
Згідно із копією свідоцтва про народження, ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області. Батьком записаний ОСОБА_17 , а матір`ю ОСОБА_7 (а.с.223, том 1).
Із копії свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_12 в с. Слобода-Мурафська Шаргородського району Вінницької області. Батьком записаний ОСОБА_17 , а матір`ю ОСОБА_8 (а.с.61, том 1).
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін, до актового запису цивільного стану №00046088746 від 19 липня 2024 року та копії повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00046128203 від 23 липня 2024 року, ОСОБА_19 народився ІНФОРМАЦІЯ_12 . Батьком дитини записаний ОСОБА_17 , а матір`ю ОСОБА_8 . 25 червня 2024 року до актового запису було внесено зміни, а саме по батькові матері з « ОСОБА_20 » змінено на « ОСОБА_21 » (а.с.58, 59-60, том 1).
Відповідно до копії довідки №02-02-238/1, виданої Клекотинським старостинським округом №1, в погосподарських книгах Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області відносно ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) наявні відомості про те, що ОСОБА_8 народжена в березні 1931 року та зазначена в погосподарських книгах за 1967-1969 роки, 1971-1973 роки, 1974-1976 роки, 1977-1979 роки, 1980-1982 роки, 1986-1990 роки, 1991-1995 роки, 1996-2000 роки, 2001-2005 роки, 2006-2010 роки та 2011-2015 роки. Однак в погосподарській книзі за 1983-1985 роки запис особи « ОСОБА_8 » перекреслений і зазначений новий запис про дану особу « ОСОБА_7 » (а.с.63, том 1).
Згідно із копіями довідок №02-05-450/11 та №1-1337, виданих виконавчим комітетом Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована та постійно проживала в АДРЕСА_1 . Разом з нею на день смерті ніхто не проживав і не був зареєстрований (а.с.64, 176, том 1).
Відповідно до копій довідок, виданих КП «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», станом на 31 грудня 2013 року житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Клекотинської сільською радою 10 жовтня 1988 року (а.с.65, 66, том 1).
Відповідно до копій архівних довідок №01-14-41, виданих Комунальною установою «Трудовий архів Шаргородської міської ради» 04 червня 2024 року, у книзі трудового стажу і заробітку колгоспника колгоспу ім. Леніна с. Клекотина Шаргородського району Вінницької області значиться ОСОБА_8 , де зазначено її трудовий стаж (а.с.67, 68, том 1).
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Належним відповідачем у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. Сільські, селищні ради можуть бути залучені в якості третіх осіб у спорах щодо земельних ділянок, які знаходяться на території відповідної ради.
Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі 203/2/19).
Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
Як вбачається з встановлених матеріалів справи, спадкоємцями після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 (вона же - ОСОБА_8 ), на момент відкриття спадщини були її діти, а саме ОСОБА_4 (чоловік позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подали заяву до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті своєї матері в строк визначений законом.
При цьому ОСОБА_3 також, після подання ОСОБА_2 письмового дозволу до нотаріуса, звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері.
Таким чином всі діти спадкодавця ОСОБА_7 (вона же - ОСОБА_8 ) є такими, що прийняли спадщину після смерті останньої.
Звертаючись до суду з позовом, позивач просила суд встановити факт, що спадкова справа №491/2013 заведена до майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Клекотина Шаргородського району Вінницької області, а також що ОСОБА_4 подав заяву про прийняття спадщини та прийняв спадщину за законом після своєї матері ОСОБА_7 .
Натомість позивач ОСОБА_1 звертаючись із вказаним позовом, в якості відповідачів зазначила лише ОСОБА_2 .
Позивач не зверталась до суду з будь-яким клопотанням і суд не вирішував питання про залучення до справи в якості відповідача ОСОБА_3 .
Перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд розглянув справу без залучення до участі у справі ОСОБА_3 – доньки померлої, спадкоємця І черги за законом, яка прийняла спадщину.
За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення вимог ОСОБА_1 слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з тих підстав, що до участі у справі в якості співвідповідача не було залучено всіх відповідачів, зокрема, ОСОБА_3 .
Водночас, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості на стадії перегляду справи в апеляційному порядку вирішувати питання щодо зміни процесуального статусу осіб, які беруть участь у справі та залучати співвідповідачів.
Ці недоліки не можуть бути усунені при розгляді справи апеляційним судом.
Апеляційний суд не робить висновку про обґрунтованість та доведеність позову, оскільки суд може зробити такий висновок лише за наявності належного відповідача у справі.
Разом з тим, позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом до належних відповідачів, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним.
Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу позивача на позицію Верховного Суду викладену в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 642/4502/17 в якій зазначено, що для визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини спадкодавцем. Тобто, така обставина (факт прийняття спадщини спадкодавцем), у разі пред`явлення позову про визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем, встановлюється під час розгляду такого позову.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Вказані обставини у відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, оскільки позбавляє суд можливості об`єктивно дослідити усі обставини справи та вірно вирішити спір без участі всіх учасників справи.
Отже, враховуючи викладене та обставини на які посилається апелянт в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права знайшли своє підтвердження.
Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Поряд з цим за правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21 додаткове рішення є невід`ємною частиною основного рішення у справі, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
Відтак апеляційний суд, беручи до уваги, що додаткове судове рішення є невід`ємною частиною основного судового рішення, яке за результатами апеляційного перегляду скасовується з ухваленням нової постанови про задоволення позову, дійшов висновку про скасування додаткового рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року, яким вирішено питання про судових витрат на професійну правничу допомогу.
Щодо судових витрат.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідачем сплачено 3633,00 грн.
Оскільки апеляційна скарга задоволенна в повному обсязі, тому на користь відповідача з ОСОБА_1 слід стягнути сплачений та документально підтверджений судовий збір, за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,00 грн.
Поряд з цим відповідачем заявлено до стягнення з позивача 40000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу за першу та апеляційну інстанції.
За ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно з ч. 1,2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З вимог статті 137, 141 ЦПК України вбачається, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження надання та понесення витрат на професійну правничу допомогу стороною відповідача надано до суду: договір про надання правничої допомоги № 12-09/24 від 17 вересня 2024 року, ордер на надання правничої допомоги серії ВТ № 1052767 від 18 вересня 2025 року, розрахунок витрат на оплату професійної правничої (правової) допомоги від 21 березня 2025 року, квитанція до прибуткового касового ордера №2 від 21 березня 2025 року.
Таким чином, заявником подано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд у справі № 922/3812/19 висловив позицію про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Зважаючи на викладені правові висновки Верховного Суду, суд вправі самостійно з власної ініціативи, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат, відповідачем на професійну правничу допомогу, взявши до уваги надані стороною докази надання такої допомоги, дійшов висновку про те, що визначений стороною відповідача розмір витрат на професійну правничу допомогу, в розмірі 40000,00 грн., є надмірно завищеним, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою.
Так, даний спір для адвоката є спором незначної складності. Спірні правовідносини регулюються загальними нормами ЦК України, та окремими положеннями спеціального законодавства. Крім того, в постановах Верховного Суду викладені висновки в схожих правовідносинах. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.
Відтак, витрати у зазначеній сумі не можна визнати належним чином обґрунтованими та дійсно понесеними у зв`язку з наданням необхідної за обставин цієї справи правової допомоги.
Враховуючи складність справи, необхідність надання відповідачу послуг під час розгляду справи та їх характер, необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, пов`язаність цих витрат із розглядом справи, взявши до уваги надану професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що співмірним між ціною позову та розумністю судових витрат на професійну правничу допомогу у вказаній справі, надання якої доведено відповідними доказами, з урахуванням майнового стану сторін та конкретних обставинах справи, є 5000 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Присяжного Віталія Анатолійовича задовольнити.
Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 19 березня 2025 року та додаткове рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 25 березня 2025 року скасувати.
Ухвалити в цій справі нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Людмили Анатоліївни про встановлення юридичних фактів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                 О.Ю. Береговий

Судді:                 О.В. Ковальчук

       О.С. Панасюк