ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4597/25 Справа № 225/340/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малихіна В. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.
при секретарі – Коляді Я.Ю..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області, Орган опіки та піклування Ромоданівської сільської ради Полтавської області про відібрання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И Л А : 

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Торецької міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області, Орган опіки та піклування Ромоданівської сільської ради Полтавської області про відібрання малолітньої дитини.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 грудня 2011 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , від якого вони мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивачка зазначає, що рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 31 жовтня 2014 року шлюб між ними був розірваний, але вони продовжували періодично проживати разом. 
З початку 2017 року відносини між сторонами погіршилися остаточно та вони стали жити окремо і перестали вести спільне господарство. 
Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 07 лютого 2018 року з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 грудня 2017 року, до досягнення дитиною повноліття. 
Позивачка вказує, що після розірвання шлюбу 31 жовтня 2014 року дитина залишилася проживати разом з нею за адресою АДРЕСА_1 . 
Через відсутність згоди між батьками про місце проживання дитини, позивачка зверталася до служби у справах дітей ВЦА м. Торецьк, в результаті чого 05 березня 2019 року був складений висновок щодо проживання дитини з матір?ю. 
Незважаючи на вказаний висновок, відповідач продовжував зловживати своїми батьківськими правами, а саме - після зустрічей з батьком, проти яких позивач ніколи не заперечувала, відповідач не відпускав сина до матері, мотивуючи хворобами сина та невмінням матері доглядати за сином.
У зв?язку з такою поведінкою відповідача, позивачка одноразово зверталася до правоохоронних органів, проте реальної допомоги з боку цих органів надано не було.
Востаннє відповідач забрав сина 10 березня 2021 року та не відпускав його додому, спираючись на захворювання та карантинні заходи. 
31 січня 2023 року рішенням Дзержинського міського суду Донецької області по справі №225/2468/21, яке залишене постановою Дніпровського апеляційного суду без змін, позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір?ю.
Позивачка зазначає, що на даний час ОСОБА_1 , добровільно рішення суду, яке набрало чинності, виконувати не збирається, а навпаки створює штучні перешкоди у вигляді ініціювання звернень щодо позбавлення невід?ємних батьківських прав матері та затягування всіх процесів. На зв?язок він як і раніше не виходить, всі відомі телефони, в тому числі сина, свій та родичів він блокує. Від вирішення питань цивілізованим шляхом активно уникає. Фактично він сам вже позбавив ОСОБА_2 її материнських прав,встановив місце проживання дитини із собою, не маючи на це ніяких повноважень, нехтуючи як завжди нормами сімейного, Конституційного та міжнародного права і відкрито умисно не виконує рішення державних компетентних органів, а головне рішень суду. До дитини матір грубо і цинічно не підпускає.
З приводу перешкоджання виконання рішення суду стосовно встановлення місця проживання дитини 11 вересня 2023 року порушене кримінальне провадження Миргородським РВП ГУНП в Полтавській області за ознаками ч. 1 ст. 382 КК України, де ОСОБА_2 в рамках цього провадження ще два рази зверталась до поліції. На даний час розслідування триває.
Враховуючи викладене, позивачка просила відібрати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 ..
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у даній справі відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між батьками про відібрання дитини. Апелянт вказує, що постановою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року постанова Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2023 року була скасована, а тому сторони не мають права на неї посилатись. Крім того, апелянт вказує, що син категорично відмовляється від поїздки до матері, спілкування з нею.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 — адвокат Карнаухов А.О., посилаючись на законність та обґрунтованість рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року просив залишити його без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, взявши до уваги відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками в свідоцтві про його народження серії НОМЕР_1 зазначені: батько – ОСОБА_1 , мати – ОСОБА_4 .         Крім цього позивач має дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
       Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 31 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був розірваний.
Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 31 січня 2023 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 ..
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2023 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 січня 2023 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2024 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без задоволення, а рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 січня 2023 року, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2024 року залишено без змін.
       Відповідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1628-5001808732 від 29 червня 2022 року, гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 29 вересня 2022 року.
       Малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає разом з батьком у АДРЕСА_3 , згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 1628-5001822685 від 01.07.2022 року.
       Відповідно до Довідки - характеристики з О30 «Миргородський ліцей N?1 імені Панаса Мирного Миргородської міської ради Полтавської області», ОСОБА_3 навчався в 5-Б класі.
       Відповідно до акту обстеження умов проживання від 07 липня 2023 року, складеного комісією у складі: секретаря Ромоданівської селищної ради Іванченко О.Б., начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради Грішненко I.В., депутатом Ромоданівської селищної ради Бабаджанової Л.В, житло, у якому проживає дитина - це приватний одноповерховий будинок з усіма зручностями площею 54,8 кв.м, з газо - та водопостачанням, що складається з 3-х кімнат, кухні, санвузла, веранди, передпокою, прибудови (літньої кухні). Житло належить ОСОБА_7 (дідусеві дитини) на праві власності.
       Для виховання та розвитку ОСОБА_3 створено такі умови: хлопець має окреме спальне місце, письмовий стіл, шафу для одягу, ноутбук, шкільне приладдя, одяг в достатній кількості. За вказано адресою також проживають дідусь та бабуся хлопця, батько, тітка та двоюрідний брат. Умови проживання сім?ї - задовільні. На час обстеження в будинку було чисто, прибрано, дитина забезпечена здоровим харчуванням, згідно дієти. Прибудинкова територія та присадибна ділянка - у належному стані. Небезпеки для дитини на території домогосподарства – не виявлено.
        ОСОБА_1 укладено декларацію з лікарем, який буде надавати первинну медичну допомогу синові та пройдено 05 серпня 2022 року медичний огляд в комунальному некомерційному підприємстві «Миргородський міський ЦПМСД», за результатами якого дитина має III групу здоров?я. Батько задовольняє потреби дитини у догляді та вихованні, дбає про його здоров?я.
       Також судом встановлено, відповідно до рішення №37 виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради від 10 квітня 2024 року, яким затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність відібрання дитини Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради, згідно якого питання спору між батьками дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу виховання їх спільного сина неодноразово розглядалися на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини та виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради, де було прийнято відповідні рішення. Працівниками виконавчого комітету з батьками було проведено бесіду щодо вирішення конфліктного питання – проживання дитини та спілкування з обома батьками, надано консультації та роз`яснення щодо їх дій, відповідно до законодавства України з урахуванням права дитини спілкування з обома батьками. Зважаючи з вищевикладеного, з урахуванням прав та інтересів дитини, виконавчий комітет Ромоданівської селищної ради надав висновок про недоцільність відібрання дитини до вирішення судом питання про визначення місця проживання дитини.
Відповідно до рішення №63 виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області від 12 вересня 2023 року, яким затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_1 , згідно якого Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав ОСОБА_1 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_8 .
Відповідно до рішення №62 виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області від 12 вересня 2023 року яким затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав громадянку ОСОБА_2 , згідно якого Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 .
Відповідно до рішення №50 виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради Миргородського району Полтавської області від 12 липня 2023 року, яким затверджено висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчого комітету Ромоданівської селищної ради «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 », з урахуванням прав та інтересів дитини, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, Комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Ромоданівської селищної ради вирішила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком, ОСОБА_1 , рекомендувано вирішити це питання мирним шляхом між обома батьками, або у разі відсутності взаєморозуміння з даного питання, звернутися до суду за захистом своїх прав та вирішення питання по суті та Рекомендувати батькам дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснювати свої дії, керуючись інтересами та потребами дитини, враховуючи її вік, стан здоров`я та психологічний стан; налагодити стосунки між собою для вирішення питань, пов`язаних із спільною дитиною.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач самоправно, без згоди матері, забрав у неї малолітню дитину та змінив її місце проживання, рішенням суду місце проживання цієї дитини визначено з матір`ю, проте відповідач не виконує та не бажає виконувати вказане рішення суду, а тому має повернути його матері на підставі статті 162 СК України. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та перераховує, що може бути способами захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Відповідно до ч.1 ст. 14 СК України здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.
Згідно ч. 1 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Тобто, такі обов`язки не можуть бути передані добровільно або перекладені на іншого за законом або договором.
В силу ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.
Відповідно до ст. 160 СК України право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років.
Частиною 1 ст. 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.
Відповідно до ст. 163 СК України переважне право батьків перед іншими особами на те, щоб дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.
Реалізуючи це право, батьки можуть вимагати повернення її до себе.
Частиною 1 ст. 170 СК України встановлено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Для повернення дитини немає необхідності надавати докази створення для неї нормальних умов для її виховання та розвитку, оскільки стаття 162 СК України базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала.
Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 pоку зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю».
Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії».
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
       Як вбачається з матеріалів справи батько дитини, продовжує чинити перешкоди позивачці у зустрічах з сином, не дає можливості брати участь у його вихованні та виконанні батьківських обов`язків, чим порушує права матері.
       А також відповідач створює перешкоди у спілкуванні матері з дитиною, затягуванню розгляду шляхом подання скарг та інших процесуальних заяв та клопотань та не бажає йти на компроміс для пошуку взаємопорозуміння в питаннях виховання дитини та здійснює свої батьківські права всупереч інтересам дитини, оскільки свідомо перешкоджає контактам матері з сином, який потребує любові, уваги та догляду обох батьків, та безумовно не може бути штучно позбавлений спілкування з матір`ю. Обмеживши дитину у такому спілкуванні, не бажаючи вирішувати спільно з позивачкою питання виховання дитини, відповідач створює умови, за яких втрачається зв`язок дитини з матір`ю, дитина знаходиться під повним контролем і впливом батька.
       При цьому, встановивши, що постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2024 року, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 січня 2023 року, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 липня 2024 року залишено без змін, якими визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 та ураховуючи те, що на підставі досліджених належних та допустимих доказів не встановлено будь-яких фактів, які б свідчили про неналежний догляд, турботу та виховання матір`ю дітей, а також не встановлено будь-яких обставин, які давали б припущення того, що проживання дітей з матір`ю буде шкодити інтересам дітей чи має загрозу їх життю, обґрунтовано вважав, що небажання відповідачем добровільно виконувати рішення суду щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав позивачки у порядку, визначеному статтею 162 СК України.
       Також, відповідачем не доведено обставин, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері, яке є місцем проживання і дитини згідно з рішенням суду, створює загрозу його життю та здоров`ю або негативно впливатиме на його розвиток. Аналогічно не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити його інтересам. Підстав, які б перешкоджали поверненню дитини до матері, не встановлено.
Доводи апелянта в скарзі про те, що у даній справі відсутній висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору між батьками про відібрання дитини, колегія суддів вважає безпідставними, та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.
Твердження апелянта в скарзі про те, що постановою Верховного Суду від 07 лютого 2024 року постанова Дніпровського апеляційного суду від 26 липня 2023 року була скасована, а тому сторони не мають права на неї посилатись, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки постановою Верховного Суду від 20 листопада 2024 року, рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 січня 2023 року, яким визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 , залишено без змін.
Доводи апелянта про те, що син категорично відмовляється від поїздки до матері, спілкування з нею, колегія суддів вважає необгрунтованими, так як стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи, а також відповідач штучно позбавив свою дитину у спілкуванні з матір`ю. Обмеживши дитину у такому спілкуванні, не бажаючи вирішувати спільно з позивачкою питання виховання дитини, відповідач створив умови, за яких фактично втрачається зв`язок дитини з матір`ю, а також ця дитина знаходиться під повним контролем і впливом батька, що є в даному випадку неприпустимим. 
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду. 
Суд першої інстанції чітко вказав підстави для задоволення позову, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року — залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 26 серпня 2025 року.
Повний текст судового рішення складено 28 серпня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова