УХВАЛА

04 серпня 2025 року 
м. Київ

справа №160/8268/24
адміністративне провадження № К/990/30466/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білак М.В.,
суддів: Мацедонської В.Е., Мельник-Томенко Ж.М.,
перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Алейниченко Марії Миколаївни на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у справі №160/8268/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Національної поліції України про скасуванню наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,
У С Т А Н О В И В:
У квітня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 16 травня 2024 року, просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Національної поліції від 28 лютого 2024 року №004 про притягнення до дисциплінарної відповідальності у відношенні капітана поліції ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 11 березня 2024 року №272 о/с дск по особовому складу, яким капітана поліції ОСОБА_1 (0114481) старшого уповноваженого відділу Управління ГУПН, звільнено зі служби з 11 березня 2024 року;
- поновити капітана поліції ОСОБА_1 на посаді старшого уповноваженого відділу Управління ГУНП з 11 березня 2024 року;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 11 березня 2024 року до дня ухвалення рішення суду у справі, з розрахунку 524,28 грн за кожен календарний день вимушеного прогулу.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2025 року, у задоволенні позову було відмовлено.
Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження. 
Не погодившись із рішенням суд апеляційної інстанції, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2025 року касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з незазначенням у касаційній скарзі належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень.
17 липня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» повторно надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Алейниченко Марії Миколаївни на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у справі №160/8268/24. Заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, направити справу на новий судовий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17 липня 2025 року визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Білак М.В., судді: Загороднюк А.Г., Мельник-Томенко Ж.М.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 серпня 2025 року визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Білак М.В., судді: Мацедонська В.Е., Мельник-Томенко Ж.М.
На підставі аналізу доводів касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Положеннями пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та статті 14 Закону України від 30 вересня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» гарантовано право особи на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. 
Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, як виняток, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами «а» - «г» цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.
Як вбачається з рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року, зазначену справу судом розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а відтак вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності або розглянутих в порядку спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Верховний Суд відзначає, що, визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки, є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
У касаційній скарзі заявник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для позивача.
Верховний Суд зазначає, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.
Проте, заявником не надано будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин та не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Також Верховний Суд звертає увагу скаржника, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Касаційна скарга не містить доводів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет спору у цій справі стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Щодо виняткового значення, Суд враховує, що для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, оскільки спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.
Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.
Проте, доводи заявника в цій частині не підтверджені належними доказами та не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги позивача у цій справі в якусь особливу категорію спорів, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції.
Таким чином, подана касаційна скарга не містить належним чином обґрунтованих випадків, зазначених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які могли б слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Щодо посилання представника позивача на підстави касаційного оскарження, визначені у частині четвертій статті 328 КАС України, Суд зазначає, що передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі незначної складності, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
З огляду на зазначене та враховуючи, що заявник, оскаржуючи судове рішення у цій справі, не обґрунтував наявності випадків для відкриття касаційного провадження, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, підстави перевірки інших доводів касаційної скарги відсутні.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до опису обставин справи, незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, цитуванням норм законодавства, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість перегляду судового рішення з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди дійшли висновку, що наказ Національної поліції від 28 лютого 2024 року №004 про притягнення до дисциплінарної відповідальності у відношенні капітана поліції ОСОБА_1 ; наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 11 березня 2024 року №272 о/с дск по особовому складу, яким капітана поліції ОСОБА_1 (0114481) старшого уповноваженого відділу Управління ГУПН, звільнено зі служби з 11 березня 2024 року, є правомірними та скасуванню не підлягають.
Зокрема, судами було встановлено, що пунктом 5 спірного наказу НПУ від 28 лютого 2024 року  № 004 (враховуючи гриф секретності вказаного наказу, його копія з дотриманням вимог ЗУ «Про державну таємницю» та Порядку №939 на виконання вимог ухвали суду надіслана до суду та наразі зберігається в його режимно-секретній частині) до ОСОБА_1 застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції за вчинення ним дисциплінарного проступку, який виразився у недотриманні вимог пунктів 1, 2 частини першої статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», пункту 2 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, абзаців другого та третього пункту 1 розділу ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС від 09 листопада 2016 року № 1179, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 06 грудня 2016 року за №1576/29706, пункту 10 розділу ІІ, пунктів 9, 12 розділу ІІІ Порядку використання і зберігання транспортних засобів Національної поліції України, затвердженого наказом МВС від 07 вересня 2017 року № 757, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28 вересня 2017 року за № 1198/31066, пункту 2.10 розділу ІІ, пунктів 3.9, 3.12 розділу ІІІ Порядку експлуатації службового автотранспорту ГУНП в Дніпропетровській області, затвердженого наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 11 серпня 2021 року №1670.
У подальшому, спірний наказ НПУ від 28 лютого 2024 року №004 у порядку та строки, встановлені частинами першою та третьою статті 22 Дисциплінарного статуту був виконаний шляхом видання спірного наказу ГУНП в Дніпропетровській області від 11 березня 2024 року №272 о/с.
Отже, застосоване до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення виконане (реалізоване) у місячний строк з дня його застосування шляхом видання наказу по особовому складу (наказ НПУ від 28 лютого 2024 року №004 та наказ ГУНП в Дніпропетровській області від 11 березня 2024 року №272 о/с), що в повній мірі відповідає положенням статей 21-22 Дисциплінарного статуту.
Крім того, суди зазначили, що відповідач при призначенні та проведенні службового розслідування, призначеного у зв`язку з надходженням до Національної поліції України даних про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєння поліцейським кримінального правопорушення зокрема і позивачем, діяв у відповідності до вимог закону, процедурних порушень його проведення, які б призвели до нівелюванню його висновків, не встановлено.
Відхиляючи доводи позивача про недостатність доказів дисциплінарного проступку, суди зазначили про їх помилковість, оскільки спростовуються оформленими результатами проведеного службового розслідування, яке включає в собі, зокрема, оформлені відповідні документи, пояснення тощо. Крім того, в ході проведення службового розслідування членами дисциплінарної комісії щодо фактів порушення службової дисципліни позивачем і поліцейськими, відносно яких проводилося службове розслідування, опитано більше шістнадцяти поліцейських, пояснення яких наявні в матеріалах службового розслідування. 
Також судами зауважено, що результатами висновку дисциплінарної комісії не було надано кваліфікацію діям позивача, які задокументовані у матеріалах досудового розслідування, а оцінено дії позивача з точки зору порушення ним службової дисципліни.
Відхиляючи доводи щодо обраного виду дисциплінарного стягнення, суди, з посиланням на  висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 21 січня 2021 року у справі №826/4681/18, зазначили, що захід дисциплінарного впливу здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням певних обставин та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення.
Суди зазначили, що матеріали справи містять докази, що обрання виду дисциплінарного стягнення здійснено з урахуванням положень частин 3-6 статті 19 Дисциплінарного статуту. Так у висновку службового розслідування міститься інформація про те, що під час службового розслідування обставин, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність ОСОБА_1 , дисциплінарною комісією не встановлено, характеристика ОСОБА_1 наявна в матеріалах службового розслідування та їй була надана відповідна оцінка, як дисциплінарною комісією НПУ, якою проводилося службове розслідування, так і керівником Національної поліції України, який приймав рішення про дисциплінарного стягнення.
Враховуючи, що судами встановлено правомірність звільнення позивача зі служби в поліції, суди відмовили у задоволенні похідних позовних вимог про поновлення позивача на службі в Національній поліції України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є найвищим судом у системі судоустрою України, забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначений процесуальним законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, 
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Алейниченко Марії Миколаївни на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2024 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2025 року у справі №160/8268/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Національної поліції України про скасуванню наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді                                                                                          М.В. Білак

          В.Е. Мацедонська

                                                                                          Ж.М. Мельник-Томенко