ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 363/3220/20
провадження № 61-17482св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
 
позивачка -  ОСОБА_1 ,
 
відповідачі: Вишгородська міська рада Київської області, ОСОБА_2 ,
 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний реєстратор Вишгородської міської ради Київської області Луценко Катерина Борисівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та касаційну скаргу Вишгородської міської ради Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2023 року у складі судді Котлярової І. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року у складі колегії суддів Музичко С. Г., Гаращенка Д. Р., Кулікової С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вишгородської міської ради Київської області (далі - Вишгородська міська рада), ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ? державний реєстратор Вишгородської міської ради Луценко К. Б., про визнання нечинними та скасування рішень, припинення права власності на земельну ділянку.
 
Позов мотивовано тим, що Вишгородська міська рада рішенням від 26 жовтня                  2012 року № 16/28 надала дозвіл позивачці на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,100 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Вишгородської міської ради. 
 
Позивачка розробила та подала на розгляд Вишгородської міської ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0815 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Проект землеустрою земельної ділянки, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, площею 0,0815 га погоджено у встановленому законом порядку. 
 
14 грудня 2012 року відділ Держземагенства у Вишгородському районі затвердив акт, яким встановив на місцевості та погодив зовнішні межі земельної ділянки, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, та передав позивачці межові знаки на зберігання.
 
На підставі розробленого та погодженого проекту землеустрою 22 травня                    2014 року сформовано та зареєстровано у Державному земельному кадастрі земельну ділянку, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, площею 0,0815 га. 
 
Розроблений позивачкою проект землеустрою неодноразово включався до порядку денного пленарних засідань Вишгородської міської ради, однак Вишгородська міська рада його не розглянула, рішення про затвердження або відхилення проекта не приймалося.
 
У травні 2020 року позивачці стало відомо про реєстрацію у Державному земельному кадастрі відповідача ОСОБА_2 суб`єктом речового права на спірну земельну ділянку, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153. 
 
Позивачка вказувала, що Вишгородська міська рада рішенням від 11 червня 
2020 року № 64/2 затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області.
 
Зазначала, що Вишгородська міська рада всупереч вимогам частини п`ятої статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», частини дев`ятої статті 118 ЗК України взагалі не розглянула по суті проект землеустрою про виділення їй спірної земельної ділянки, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, площею 0,0815 га, що був переданий ще у 2012 році на розгляд Вишгородської міської ради, яка неодноразово включала це питання на сесійний розгляд Ради.
 
На підставі наведеного позивачка просила суд:
- визнати недійсним рішення Вишгородської міської ради Київської області 
від 30 травня 2017 року № 24/11 «Про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області»;
- визнати недійсним рішення Вишгородської міської ради Київської області 
від 11 червня 2020 року № 64/2 «Про затвердження проекта землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам» в частині пункту 1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0815 га (кадастровий номер 3221810100:01:020:0153) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована                            у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області;
- скасувати рішення державного реєстратора Вишгородської міської ради Київської області Луценко К. Б. від 19 червня 2020 року № 52745078 про проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, яка розташована у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області;
- припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, яка розташована у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області, реєстраційний номер 2104432632218                   у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Вишгородський районний суд Київської області рішенням від 11 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 вересня            2023 року, позов ОСОБА_1 задовольнив.
 
Визнав недійсним рішення Вишгородської міської ради від 30 травня 2017 року                № 24/11 «Про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, орієнтовною площею                    0,0815 га, яка розташована у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області».
 
Визнав недійсним рішення Вишгородської міської ради від 11 червня 2020 року                 № 64/2 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам» в частині пункту 1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність                   ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована                                у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області;
 
Скасував рішення державного реєстратора Вишгородської міської ради Київської області Луценко К. Б. від 19 червня 2020 року № 52745078 про проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0815 га кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, яка розташована у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області;
 
Припинив право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, яка розташована у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області, реєстраційний номер 2104432632218 
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивував його тим, що Вишгородською міською радою порушено гарантоване статтями 81, 116 ЗК України право ОСОБА_1 на безоплатне отримання земельної ділянки у власність із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації. Питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, у власність ОСОБА_1 , незважаючи на її численні звернення на адресу Вишгородської міської ради, не було розглянуто міською радою, рішення по суті цього питання міською радою не прийняте.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
1. 08 грудня 2023 року Вишгородська міська рада, засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
2. 29 грудня 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу
на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року,
у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
1. У касаційній скарзі Вишгородська міська ради посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц,           постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року у справі № 815/5987/14, постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17,                      від 19 червня 2018 року у справі № 750/7511/17, від 21 серпня 2018 року у справі                   № 295/14795/16-а, від 22 лютого 2019 року у справі № 813/1631/14, від 05 березня 2019 року у справі № 360/2334/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 120/1491/19-а, від 28 лютого 2020 року у справі № 461/1257/17, від 15 березня 2021 року у справі    № 441/701/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 740/4635/16-а.
 
Заявник зазначає, що дозвіл і проект землеустрою є стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність чи користування. Передача земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.
 
Вказує, що обраний позивачкою спосіб захисту не призведе до ефективного відновлення її порушеного права та зазначає про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18.
 
2. У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України, зокрема, зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц,                у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року у справі № 815/5987/14, постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17,               від 19 червня 2018 року у справі № 750/7511/17, від 21 серпня 2018 року у справі          № 295/14795/16-а, від 22 лютого 2019 року у справі № 813/1631/14, від 05 березня 2019 року у справі № 360/2334/17, від 27 лютого 2020 року у справі № 120/1491/19-а, від 28 лютого 2020 року у справі № 461/1257/17, від 15 березня 2021 року у справі              № 441/701/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 740/4635/16-а.
 
ОСОБА_2 зазначає, що з 2012 року позивачка не вчиняла належних дій для отримання правовстановлюючого документа на спірну земельну ділянку, із заявою про затвердження проекту землеустрою до Вишгородської міської ради не зверталася. Позивачка вперше лише у 2017 році звернулася до міської ради після втрати чинності висновку про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 197, виданого 10 грудня 2012 року відділом Держземагентства у Вишгородському районі Київської області, строк чинності якого складає один рік.
 
Також ОСОБА_2 зазначає, що спірна земельна ділянка припинила існування як об`єкт цивільних прав у зв`язку із скасуванням її державної реєстрації.
 
Доводи відзиву на касаційну скаргу Вишгородської міської ради
 
Представник ОСОБА_1 адвокат Леськов В. П. у відзиві на касаційну скаргу Вишгородської міської ради вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 20 грудня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Вишгородської міської ради, витребував матеріали справи та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Верховний Суд ухвалою від 13 березня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Підставою відкриття касаційного провадження за поданими касаційними скаргами є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
У січні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Вишгородська міська рада рішенням від 26 жовтня 2012 року № 16/28 надала дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Вишгородської міської ради.
 
На замовлення позивача ПП «ЛВС ЗЕМЕКСПЕРТ» розроблено спільний проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_1 (кадастровий номер 3221810100:01:020:0153) та ОСОБА_3 (кадастровий номер 3221810100:01:020:0152), площею 0,0815 га кожна.
 
Проект землеустрою погоджено висновками відділу Держземагенства                                  у Вишгородському районі Київської області від 10 грудня 2012 року № 197, № 198, висновками відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 17 грудня 2012 року № 4146, № 4147, а також визначено наявні обмеження на використання земельних ділянок.
 
14 грудня 2012 року встановлено на місцевості та погоджено зовнішні межі земельної ділянки на підставі затвердженого відділом Держземагентства 
у Вишгородському районі Київської області акту межові знаки передано 
на зберігання ОСОБА_1 17 грудня 2012 року проект землеустрою                 ОСОБА_1 передала на розгляд Вишгородської міської ради, присвоєно номер кадастрової справи ПВ-13965.
 
22 травня 2014 року на підставі розробленого ОСОБА_1 проекту землеустрою здійснено формування земельної ділянки та зареєстровано у Державному земельному кадастрі земельну ділянку, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, цільове призначення за Класифікацією видів цільового призначення земель - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 22 травня 2014 року № НВ-3202751572014.
 
Розпорядженнями Вишгородського міського голови від 06 вересня 2016 року                  № 157, від 20 березня 2017 року № 33, від 31 березня 2017 року № 46, 
від 25 квітня 2017 року № 48 на розгляд пленарних засідань Вишгородської міської ради неодноразово виносилося питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність, що супроводжувалися розробленими проектами відповідних рішень.
 
Вишгородська міська рада не надала доказів розгляду та прийняття відповідного рішення по суті питання згідно з частиною дев`ятою статті 118 ЗК України, неодноразово включеного до порядку денного пленарних засідань сесій Вишгородської міської ради, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, у власність.
 
ОСОБА_1 не отримувала повідомлення про скасування проведеної 
22 травня 2014 року за її заявою державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, підстави внесення змін до відомостей Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки позивачці невідомі.
 
26 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вишгородської міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0815 га, що розташована у АДРЕСА_1 , для будівництва житлового будинку та його обслуговування.
 
В якості додатку «Графічний матеріал про бажане місце розташування земельної ділянки» до заяви ОСОБА_2 від 25 квітня 2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою долучено фотофрагмент із Публічної кадастрової карти України з інформацією про земельну ділянку, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, цільове призначення 02.01 - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0815 га, проект землеустрою щодо відведення якої у власність ОСОБА_1 перебував на розгляді Вишгородської міської ради.
 
Рішенням Вишгородської міської ради від 30 травня 2017 року № 24/11 за результатом розгляду заяви та поданих документів ОСОБА_2 надано 
дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована у м. Вишгороді, Вишгородського району, Київської області. Зобов`язано заявника укласти договір на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з землевпорядними організаціями, які мають відповідні ліцензії на їх виконання; проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погодити із відповідними органами в порядку передбаченому статтями 118, 123, 186 ЗК України, відділом містобудування та архітектури Вишгородської районної державної адміністрації, територіальним органом Держгеокадастру та постійній комісії з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовищ, виконати вимоги статті 118, частини четвертої статті 123, статті 186-1 Земельного кодексу України. При розробці проекту землевпорядній організації та громадянам отримати висновки органів та служб, здійснити обстеження та сплату відновної вартості зелених насаджень (за наявності). Суб`єктам господарювання, які будуть залучені для виконання землевпорядних робіт, доручено виконати проектні роботи відповідно до вимог статті 50 Закону України «Про землеустрій» із уточненням площі земельної ділянки з урахуванням діючої містобудівної та земельно-кадастрової документації.
 
Відповідно до заяв ОСОБА_2 , ОСОБА_4 від 15 січня 2020 року ТОВ «Перша земельна агенція» розробила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород. Проект землеустрою подано до відділу Вишгородського району Головного управління Держгеокадастру           у Київській області 30 квітня 2020 року.
 
13 травня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Вишгородської міської ради із заявою, про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, розташованої у м. Вишгороді. 
 
З доданого до заяви ОСОБА_2 витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що дата формування та реєстрації (22 травня                    2014 року) земельної ділянки, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, її площа 0,0815 га, цільове призначення залишені незмінними з моменту внесення таких  відомостей на підставі розробленого ОСОБА_1 проекту землеустрою. Замінено лише інформацію про розробника документації із землеустрою -                             із ПП «ЛВС ЗЕМЕКСПЕРТ» на ТОВ «Перша земельна агенція».
 
Вишгородська міська рада рішенням від 11 червня 2020 року № 64/2 затвердила розглянутий проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу            у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,0815 га (кадастровий номер 3221810100:01:020:0153) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована                           у м. Вишгороді Вишгородського району Київської області.
 
Як встановлено судами та не спростовано представниками відповідачів питання розгляду та затвердження розробленого ОСОБА_1 проекту землеустрою про передачу їй спірної земельної ділянки не виносилося та не розглядалося на пленарному засіданні 64 сесії VII скликання Вишгородської міської ради від 11 червня 2020 року спільно із поданою ОСОБА_2 заявою.
 
На підставі заяви ОСОБА_2 та рішення Вишгородської міської ради 
від 11 червня 2020 року № 64/2 державний реєстратор Вишгородської міської ради Київської області Луценко К. Б. прийняла рішення від 19 червня 2020 року                          № 52745078 про проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
За статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
 
Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (частина перша статті 81 ЗК України).
 
Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
 
Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
 
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження цих проектів регулюються статтями 118,  186-1 ЗК України.
 
Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття рішення щодо надання дозволу позивачці на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність, станом на 26 жовтня 2012 року) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для  ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.
 
За частиною сьомою статті 118 ЗК України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
 
Отже, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, відповідний орган у разі ухвалення рішення про відмову у наданні такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.
 
Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної 
експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після 
отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження  проекту  землеустрою  щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України в редакції від 09 грудня                  2012 року, чинна на момент передання позивачкою проекта землеустрою на розгляд міській раді).
 
За частинами четвертою-шостою статті 186-1 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент прийняття рішення щодо надання дозволу позивачці на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність, станом на 26 жовтня 2012 року) розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
 
Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України (в редакції, чинній на час формування та реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки            22 травня 2014 року) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій- сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
 
Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції станом на 11 червня 2020 року) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.
 
Дозвіл на розроблення проекту землеустрою означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, щоб мати змогу у подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду у майбутньому.
 
Рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, провадження               № 14-301цс18; від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, провадження                 № 14-28цс20).
 
Водночас рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 363/3206/20, провадження № 61-9831св23).
 
Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
 
Верховний Суд зазначає, що на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.
 
Обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони. Можна кваліфікувати як недобросовісну таку поведінку власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки у власність, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи.
 
З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана у власність іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проект та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки у власність.
 
Таким чином, лише факт звернення особи до компетентного органу з метою реалізації нею свого права на отримання земельної ділянки не підтверджує виникнення у такої особи обґрунтованого права на звернення до суду в разі надання у власність земельної ділянки, на яку вона претендувала, іншій особі. Вирішення питання про передачу особі у власність земельної ділянки має здійснюватися із дотриманням принципів добросовісності та розумності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, провадження                № 14-28цс20).
 
У постановах Верховного Суду, зокрема, від 29 травня 2024 року у справі                     № 702/21/21 (провадження № 61-4440св23), від 20 листопада 2024 року у справі                № 695/1039/22 (провадження № 61-8995св23), від 28 листопада 2024 року у справі          № 391/505/21 (провадження № 61-16592св23), викладено висновки про те, що за наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність під час безоплатної передачі земельних ділянок у межах встановлених правових норм, першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього не існує законних перешкод.
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що:
- Вишгородська міська рада рішенням від 26 жовтня 2012 року № 16/28 надала дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Вишгородської міської ради;
- на замовлення позивача ПП «ЛВС ЗЕМЕКСПЕРТ» розроблено спільний проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_1 (кадастровий номер 3221810100:01:020:0153) та ОСОБА_3 (кадастровий номер 3221810100:01:020:0152) площею 0,0815 га кожна;
- проект землеустрою погоджено висновками відділу Держземагенства у Вишгородському районі від 10 грудня 2012 року № 197, № 198, висновками відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури від 17 грудня 2012 року № 4146, № 4147 та визначено наявні обмеження на використання земельних ділянок;
- 14 грудня 2012 року встановлено на місцевості та погоджено зовнішні межі земельної ділянки, на підставі затвердженого відділом Держземагентства 
у Вишгородському районі Київської області акту межові знаки передано 
на зберігання ОСОБА_1 ;
- 17 грудня 2012 року проект землеустрою передано позивачкою на розгляд Вишгородської міської ради, присвоєно номер кадастрової справи ПВ-13965;
- на підставі розробленого ОСОБА_1 , ОСОБА_3 проекту землеустрою 22 травня 2014 року здійснено формування земельної ділянки та зареєстровано 
у Державному земельному кадастрі земельну ділянку кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру від 22 травня               2014 року № НВ-3202751572014;
- розпорядженнями Вишгородського міського голови від 06 вересня 2016 року                     № 157, від 20 березня 2017 року № 33, від 31 березня 2017 року № 46, 
від 25 квітня 2017 року № 48 на розгляд пленарних засідань Вишгородської міської ради неодноразово виносилося питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність, що супроводжувалися розробленими проектами відповідних рішень;
- Вишгородська міська рада не надала доказів розгляду та прийняття відповідного рішення згідно з частиною дев`ятою статті 118 ЗК України по суті неодноразово включеного до порядку денного пленарних засідань сесій ради питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, у власність.
 
За таких обставин слід дійти висновку, що позивачка вжила усіх передбачених законом заходів, необхідних та достатніх для отримання у власність спірної земельної ділянки, зокрема, підготувала проект землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, та 17 грудня 2012 року подала його на розгляд Вишгородській міській раді, що  свідчить про добросовісність поведінки позивачки та наявність у неї інтересу щодо отримання у власність земельної ділянки.
 
Саме на підставі розробленого на замовлення позивачки проекту землеустрою було сформовано спірну земельну ділянку та присвоєно їй кадастровий номер, тобто визначено її як об`єкт цивільних прав та зареєстровано відомості про неї у Державному земельному кадастрі. Отже, оскільки спірну земельну ділянку було сформовано на підставі проекту землеустрою позивачки, тому саме вона мала першочергове право на отримання цієї земельної ділянки у власність при її безоплатній передачі.
 
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 712/1100/20 (провадження                             № 61-4266св22), яку правильно застосували суди попередніх інстанцій, та у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2023 року у справі № 451/1125/19 (провадження                 № 61-11347св22).
 
Подаючи до Вишгородської міської ради проект землеустрою, позивачка мала правомірні очікування прийняття органом місцевого самоврядування рішення про його затвердження.
 
Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
 
За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 лютого 2021 року                 у справі № 160/6885/19, для кваліфікації бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.
 
Вишгородська міська рада не навела доказово підтверджених об`єктивних причин відсутності можливості вчасно, у строк, встановлений частиною дев`ятою статті 118 ЗК України, розглянути звернення позивачки з прийняттям відповідного рішення щодо поданого нею 17 грудня 2012 року на розгляд міської ради проекту землеустрою про відведення земельної ділянки, яка була сформована та внесена до Державного земельного кадастру 21 травня 2014 року з присвоєнням їй кадастрового номера на підставі розробленого позивачкою проекту землеустрою.
 
Враховуючи те, що спірна земельна ділянка була сформована на підставі проекту землеустрою позивачкою, та зважаючи на те, що заява ОСОБА_1 про затвердження такого проекту була подана нею до міської ради в 2012 році, тобто раніше ніж заява ОСОБА_2 , яка  подана ним у 2017 році, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належно оцінених доказів дійшов правильного висновку про незаконність рішення міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність   ОСОБА_5 , рішення міської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність ОСОБА_2 , скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності              ОСОБА_2 на земельну ділянку та припинення права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
 
Доводи касаційної скарги Вишгородської міської ради про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту колегія суддів не бере до уваги, оскільки, прийнявши оскаржувані рішення, Вишгородська міська рада надала необґрунтовану перевагу             у відведенні спірної земельної ділянки та передачі її у власність відповідача, заява якого була зареєстрована пізніше за заяву позивачки.
 
Враховуючи те, що оскаржуваними рішеннями міської ради порушено право позивачки на завершення процедури приватизації земельної ділянки шляхом проходження всіх етапів безоплатної приватизації, колегія суддів зазначає, що в цьому випадку позивачкою обрано належний спосіб захисту свого порушеного права, а задоволення позову в цьому випадку забезпечить позивачці право на завершення процедури безоплатної приватизації спірної земельної ділянки.
 
Колегія суддів також не бере до уваги посилання Вишгородської міської ради та ОСОБА_2 як на підставу касаційного оскарження судових рішень на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі               № 380/624/16-ц, постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року у справі           № 815/5987/14 та у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі                  № 545/808/17, від 19 червня 2018 року у справі № 750/7511/17, від 21 серпня                   2018 року у справі № 295/14795/16-а, від 22 лютого 2019 року у справі                                     № 813/1631/14, від 05 березня 2019 року у справі № 360/2334/17, від 27 лютого              2020 року у справі № 120/1491/19-а, від 28 лютого 2020 року у справі № 461/1257/17, від 15 березня 2021 року у справі № 441/701/17, від 15 вересня 2021 року у справі               № 740/4635/16-а, щодо виникнення у позивача права на позов у разі відмови повноважного органу в завершенні процедури приватизації земельної ділянки. Такі посилання є необґрунтованими, оскільки встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, не є подібними, ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінивши їх             у сукупності. Крім того, висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду та Верховного Суду України, на які містяться посилання у касаційних скаргах, не суперечать висновкам, викладеним судами першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається.
 
Неприйнятними є доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про припинення існування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у зв`язку із скасуванням державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, з посиланням на частину тринадцяту статті 79-1 ЗК України. Статтю 79-1 ЗК України доповнено частиною тринадцятою згідно із Законом від 05 грудня 2019 року                       № 340-IX, який набрав чинності 16 січня 2020 року, водночас формування та реєстрація спірної земельної ділянки відбулися 22 травня 2014 року, а її цільове призначення залишені незмінними з моменту внесення таких  відомостей на підставі розробленого ОСОБА_1 проекту землеустрою.
Крім того, згідно з частинами шостою та сьомою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки скасовується кадастровий номер. Скасований кадастровий номер не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18 серпня 2020 року                                            № НВ-3220124892020 встановлено, що земельна ділянка, кадастровий номер 3221810100:01:020:0153, була сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі управлінням Держземагентства у Вишгородському районі                   22 травня 2014 року, тобто на підставі розробленого позивачкою ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки.
 
У свою чергу на підставі оскаржуваних рішень Вишгородської міської ради лише                    11 червня 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та здійснено передачу у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки.
 
Оскільки ОСОБА_1 , на відміну від ОСОБА_2 , першою звернулася до міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та розробила відповідний проект і подала його на розгляд ради, вона першою отримала правомірні очікування на законне завершення процедури безоплатної передачі земельної ділянки у власність, тобто шляхом прийняття органом місцевого самоврядування рішення про затвердження проекту землеустрою та надання їй спірної земельної ділянки у власність.
 
Інші доводи касаційних скарг правильність висновків судів не спростовують та загалом зводяться до переоцінки доказів.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі       № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
За таких обставин касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного - залишенню без змін.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.  
 
Доводи касаційних скарг про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої 
та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку 
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
 ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Вишгородської міської ради Київської області та касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11 січня 2023 року           та постанову Київського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                       В. В. Сердюк                                                                                                      С. О. Карпенко                                                                                                       І. М. Фаловська