ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року 
м. Київ
cправа №  916/2457/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К.
та представників
позивача: Нікішев О.В. (в режимі відеоконференції),
відповідача: Калітенко С.А (в режимі відеоконференції),
третьої особи: Бендюга М.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Приватного підприємства "Ларус Шиппінг" 
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2025
та рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2024
у справі № 916/2457/24
за позовом TINKA SHIPPING S.A. 
до Приватного підприємства "Ларус Шиппінг" 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Компанії GEMINI HOLDINGS LIMITED 
про витребування майна з незаконного володіння та зобов`язання припинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
У червні 2024 року TINKA SHIPPING S.A. звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Ларус Шиппінг", в якій просило:
- витребувати з незаконного володіння відповідача на користь позивача суховантажний теплохід "Mystic Mariner" (інша назва "ТINKA" (попередня назва "Mamba B"), ІМО №9189706, рік побудови 1998, тимчасовий прапор Коморських островів;
- зобов`язати відповідача припинити агентування судна "Mystic Mariner" (інша назва "ТINKA" (попередня назва "Mamba B"), ІМО №9189706, рік побудови 1998, тимчасовий прапор Коморських островів.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що спірне майно є його власністю, а відповідач є недобросовісним та незаконним набувачем прав на таке майно.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.11.2024 (суддя Щавинська Ю.М.), залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2025 (колегія суддів у складі: Аленін О.Ю. - головуючий, Принцевська Н.М., Філінюк І.Г.) (переглядалось в частині позовних вимог про витребування майна), позов задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння Приватного підприємства "Ларус Шиппінг" на користь TINKA SHIPPING S.A. суховантажний теплохід "Mystic Mariner" (інша назва "ТINKA" (попередня назва "Mamba B"), ІМО №9189706, рік побудови 1998, тимчасовий прапор Коморських островів. В задоволенні решти позову відмовлено.
Судами обох інстанцій встановлено, що на підтвердження набуття позивачем права власності на спірне майно (судно) останнім надано суду купчу від 03.07.2017 (акт передачі права власності на судно) з перекладом, предметом якої виступає судно "Mamba B", ІМО № 9189706, рік побудови 1998.
За змістом перекладу купчої компанія BYO LTD передає всі права на судно та частки в ньому TINKA SHIPPING S.A. разом з усіма його човнами та необхідним обладнанням після отримання платежу в розмірі 1.00 дол. США. Купча підписана 03.07.2017 та засвідчена нотаріусом Шостої нотаріальної контори. Від BYO LTD купча підписана Оканом Бірінджі.
Також наявна в матеріалах справи купча містить додаткову відмітку Шостої нотаріальної контори Бешікташ у Стамбулі, датовану 28.08.2023, яка свідчить про належність нотаріального засвідчення купчої.
Крім того наявна в матеріалах справи купча містить відмітки проставлення апостилю у 2017 та 2023 роках.
На підтвердження наявності у Окана Бірінжі права підпису купчої позивачем надано суду довіреність від 18.10.2007, за змістом якої довіреній особі ТОВ "Херекс Шиппінг" надає право в тому числі придбати або продавати будь-яке майно Компанії. Довіреність підписана Soller Management Group LTD та BYO LTD.
Відповідна купча посвідчена Шостою нотаріальною конторою Бешикташ. Посвідчувальний напис містить зокрема наступну інформацію: я цим засвідчую, що підпис за цим правочином зроблений даною особою та поданий до нашого нотаріуса для посвідчення, належить Окану Бірінджі, який діє як уповноважена особа від імені BYO LTD. Цей підпис був проставлений у моїй присутності в моєму офісі, у цю середу 12.07.2017.
Підтверджуючий документ: засвідчую, що він має повноваження на довіреності, перекладеної, від 17.03.2016 та зареєстрований за номером в журналі 18198 3-ї нотаріальної контори Кадикьой.
Пізніше судно було перейменовано з «Mamba B» на «TINKA» та змінило національність прапору з панамського на прапор Республіки Молдова, що підтверджується інформацією в базі даних суден Еквазіс/Equasis.
Виключення судна «Mamba B» з державного реєстру суден Панами відбулось 07.05.2018 відповідно до рішення С-43148-18 Головного управління Державного реєстру суден, у зв`язку із заявою компанії BYO LTD про виключення з реєстру від 28.04.2018.
Свідоцтво про виключення від 07.05.2018 підтверджує, що дане судно звільнене від обтяжень та остаточно видалено з Реєстру Панами у зв`язку з продажем та передачею компанії TINKA SHIPPING S.A. та реєстрацією у судновому реєстрі Республіки Молдова.
Морська адміністрація Панами видала журнал для безперервної реєстрації історії судна «Mamba B» 08.09.2014, тобто коли компанія BYO LTD зареєструвала судно під прапором Панами. Останній запис, пункт 13-14 журналу безперервної реєстрації історії судна «Mamba B» було зроблено 07.05.2018, щодо внесення відомостей про те, що відбулася перереєстрація судна до прапору Республіка Молдова.
13.09.2017 Морська адміністрація Республіки Молдова у зв`язку із реєстрацією судна TINKA (попередня назва Mamba B) під прапором Республіки Молдова видала зокрема тимчасове свідоцтво про право плавання під прапором Республіки Молдова та Тимчасове свідоцтво про мінімальний склад екіпажу судна.
Відповідно до змісту відповіді на запит (лист № 05-274 від 14.08.2023), Морська адміністрація Республіки Молдова (Військово-морське Агентство Республіки Молдова) підтвердило факт тимчасової реєстрації судна «TINKA» IMO № 9189706, що належить компанії TINKA SHІPPING S.A., тобто факт того, що дане судно було включено до Суднового реєстру Республіки Молдова та надала копії відповідних документів.
На підставі наведеного, позивач вважає, що спірне майно, судно TINKA (попередня назва Mamba B) зареєстровано саме за TINKA SHIPPING S.A.
В свою чергу, за твердженням позивача, приватний виконавець Колечко Д.М., всупереч забороні вчиняти будь-які дії та заходи, направлені на реалізацію будь-яким способом, звернення стягнення, призначення та проведення прилюдних торгів (аукціонів) з реалізації, оформлення, переоформлення права власності на судно суховантажний теплохід «Mamba B», ІМО № 9189706, рік побудови 1998, до набуття чинності рішенням по справі за позовом компанії TINKA SHIPPING S.A. про визнання права власності на судно суховантажний теплохід «Mamba B», ІМО № 9189706, рік побудови 1998 та зняття арешту, відповідно до ухвали Господарського суду Одеської області від 14.12.2023 у справі № 916/5383/23 передав майно одному із стягувачів ПП «ЛАРУС ШИППІНГ».
ПП «ЛАРУС ШИППІНГ» з 27.02.2024 є володільцем судна «Mystic Mariner» (попередні назви Mamba B, TINKA), ІМО 9189706 на підставі свідоцтва тимчасової реєстрації судна під прапором Коморських островів.
Однак, позивач вважає, що таке володіння судном є незаконним, відповідач не є добросовісним набувачем спірного майна, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині витребування майна, оскільки застосовуючи стандарт переваги більш вагомих доказів суд вважав доведеною обставину реальності угоди та набуття позивачем права власності на спірне судно, з чим погодився суд апеляційної інстанції. В свою чергу, за відсутності в матеріалах справи доказів чинності договору агентування, укладеного у спрощений спосіб між ПП "Ларус Шиппінг" та BYO LTD, а також доказів, що підтверджують надання ПП "Ларус Шиппінг" послуги в галузі торговельного мореплавства щодо спірного судна, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні позову в цій частині.
Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів (в частині витребування майна), відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що:
-          в порушення ч. 9 ст. 81 ГПК України, ч. 6 ст. 91 ГПК України, ч. 4 ст. 236 ГПК України  та ігнорування правового висновку Великої Палати Верховного Суду щодо інтерпретації ст. 91 ГПК України, викладеного у постанові від 08.06.2021 у справі № 906/1336/19, судами попередніх інстанцій прийнято до уваги недопустимі докази, які покладено в основу оскаржуваного рішення. Так судами попередніх інстанцій проігноровано та не надано жодної оцінки доводам відповідача про те, що оригінали купчої та довіреності на час розгляду даної справи у позивача відсутні. Також суди не врахували висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 20.04.2021 у справі № 873/131/20 з урахуванням правових позицій Верховного Суду у постановах від 17.07.2018 у справі № 915/1145/17, від 18.06.2019 у справі №920/330/18, від 07.08.2019 у справі № 925/2151/14, від 11.07.2018 у справі № 904/8549/17, від 14.04.2021 у справі №520/17947/18, від 13.07.2022 у справі № 201/7705/19, стосовно необхідності дослідження судом оригіналів документів, які поставлені під сумнів учасником справи;
-          суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, ст.ст. 13, 73, 79, 86, 91, ч. 5 ст. 236 ГПК України, щодо всебічного, повного, об`єктивного, належного дослідження всіх обставин справи і доказів, та надання їм належної правової оцінки для правильного вирішення спору, а саме повністю проігноровано та не надано оцінку доказам відповідача: листу капітана морського порту Ізмаїл від 30.05.2023 №43/14-06-01-48; листу Одеської митниці Держмитслужби України №7.10-5/28.14/8.19/11151 від 02.06.2023; листу капітана морського порту Ізмаїл від 24.06.2024 № 14-06-01/1/72; листу РФ ДП «Адміністрація морських портів України» від 25.06.2024 №1088/21-01-03/Вих; листу Регістра судноплавства приватному виконавцю Колечко Д.М. від 26.07.2022; листу Адміністрації судноплавства приватному виконавцю Колечко Д.М. від 02.08.2022; листу РФ ДП «Адміністрація морських портів України» приватному виконавцю Колечку Д.М. від 20.07.2022. Відповідно до вказаних письмових доказів встановлено, що починаючи з 03.07.2017 жодна особа, юридична або фізична, у тому числі позивач, не звертались до компетентних органів України з інформацією щодо зміни власника судна «МАМВА В» ІМО №9189706, його прапору та порту приписки, а також не заявляли про свої права на нього;
-          у порушення п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України за відсутністю посилань на правові висновки Верховного Суду щодо застосування положень ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» у спірних правовідносинах, суди дійшли помилкового висновку, що обов`язковою умовою для залишення стягувачем за собою майна, що було предметом реалізації на електронних, передує обов`язкове призначення та проведення з дотримання визначеного Законом порядку трьох електронних аукціонів, оскільки ані Закон України «Про виконавче провадження», а ні стаття 61 даного Закону, не містить такої обов`язкової умови;
-          у порушення п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України за відсутністю посилань на правові висновки Верховного Суду щодо застосування положень ч. 2 ст. 388 ЦК України у спірних правовідносинах, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що положення вказаної норми не може бути застосовані до відповідача оскільки ним не було придбано спірне майно на електронному аукціоні, а набуто в порядку ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження»;
-          у порушення п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України за відсутністю посилань на правові висновки Верховного Суду щодо застосування положень статей 387, 388 ЦК України у спірних правовідносинах, суди дійшли висновку, який протирічить нормам матеріального права, а саме статті 388 ЦК України, оскільки норма статті 388 ЦК України, не зобов`язувала відповідача як нового набувача спірного майна, право на яке набуто в порядку, встановленому для виконання судових рішень, вживати будь яких активних дій або ініціювати дью-ділідженс, тобто збирати та аналізувати інформацію стосовно об`єкту спірного майна, оскільки цей обов`язок покладено саме на державного або приватного виконавця в рамках виконавчого провадження.
Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, про що зазначено вище.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.05.2025 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.06.2025 та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 26.05.2025.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 26.05.2025 від позивача та третьої особи надійшли відзиви на касаційну скаргу, у яких представники просять залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін. Посилаються на помилковість доводів відповідача, відмінність правовідносин у справах, які визначені в якості підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України відповідачем, з тими, що виникли у справі № 916/2457/24, та правильність висновків судів попередніх інстанцій. 
До Верховного Суду 11.06.2025 від відповідача надійшла відповідь на відзиви позивача та третьої особи.
Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки апеляційним господарським судом переглядалося рішення місцевого господарського суду в частині задоволених позовних вимог (про витребування майна), Верховний Суд здійснює перегляд постанови суду апеляційної інстанції повністю, а рішення місцевого господарського суду - в оскарженій частині.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Скаржник в якості обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України посилається на те, що відсутні висновки Верховного Суду щодо: 
-          щодо застосування положень ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» у спірних правовідносинах, і суди дійшли помилкового висновку, що обов`язковою умовою для залишення стягувачем за собою майна, що було предметом реалізації на електронних, передує обов`язкове призначення та проведення з дотримання визначеного Законом порядку трьох електронних аукціонів, оскільки ані Закон України «Про виконавче провадження», а ні стаття 61 даного Закону, не містить такої обов`язкової умови;
-          щодо застосування положень ч. 2 ст. 388 ЦК України у спірних правовідносинах, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що положення вказаної норми не може бути застосовані до відповідача оскільки ним не було придбано спірне майно на електронному аукціоні, а набуто в порядку ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження»;
-          щодо застосування положень статей 387, 388 ЦК України у спірних правовідносинах, суди дійшли висновку, який протирічить нормам матеріального права, а саме статті 388 ЦК України, оскільки норма статті 388 ЦК України, не зобов`язувала відповідача як нового набувача спірного майна, право на яке набуто в порядку, встановленому для виконання судових рішень, вживати будь яких активних дій або ініціювати дью-ділідженс, тобто збирати та аналізувати інформацію стосовно об`єкту спірного майна, оскільки цей обов`язок покладено саме на державного або приватного виконавця в рамках виконавчого провадження.
Проте Верховний Суд вважає необґрунтованою наведену скаржником підставу касаційного оскарження судових рішень, оскільки ця процесуальна норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Так ст. 321 Цивільного кодексу України   визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння   віндикація.
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у поверненні об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Статтею 387 ЦК України   унормовано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.ч. 1, 3   ст. 388 ЦК України).
Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник. Водночас законодавство надає право звертатися з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння не лише власникам, а й іншим особам, у яких майно власника перебувало у законному володінні за відповідною правовою підставою ("титулом").
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.
Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.
Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 926/1288/18, для правильного застосування положень ст.   387   та п. 3 ч. 1 ст.   388 ЦК України, суду необхідно встановити: хто саме є власником чи володільцем спірного майна на момент звернення з позовом до суду; хто саме був власником майна на момент такого вибуття вказаного майна поза волею наведеної особи; яким саме шляхом вибуло спірне майно з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, і що це вибуття вказаним шляхом сталося саме не з волі зазначених осіб.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).
Отже, в ході розгляду віндикаційного позову позивач має підтвердити право власності на витребуване майно, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном тощо.
З огляду на викладене на підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач має надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право власності на витребуване майно.
Доведення у першу чергу саме цієї обставини обумовлене специфікою віндикаційного позову, який, як уже зазначалося, є основним речово-правовим способом захисту цивільних прав та інтересів саме власника майна.
Судами обох інстанцій встановлено, що на підтвердження набуття позивачем права власності на спірне майно (судно) останнім надано суду купчу від 03.07.2017 (акт передачі права власності на судно) з перекладом, предметом якої виступає судно "Mamba B", ІМО № 9189706, рік побудови 1998.
За змістом перекладу купчої компанія BYO LTD передає всі права на судно та частки в ньому TINKA SHIPPING S.A. разом з усіма його човнами та необхідним обладнанням після отримання платежу в розмірі 1.00 дол. США. Купча підписана 03.07.2017 та засвідчена нотаріусом Шостої нотаріальної контори. Від BYO LTD купча підписана Оканом Бірінджі.
Також наявні в матеріалах справи купча містить додаткову відмітку Шостої нотаріальної контори Бешікташ у Стамбулі, датовану 28.08.2023, яка свідчить про належність нотаріального засвідчення купчої.
Крім того на купчій від 03.07.2017 було проставлено апостиль відповідно до Гаазької Конвенції 1961, № 24371 від 12.07.2017 та у подальшому після додаткового підтвердження та проставлення нотаріальної печатки та підпису нотаріуса 28.08.2023 було проставлено апостиль відповідно до Гаазької Конвенції 1961 № 94624 від 28.08.2023.
На підтвердження наявності у Окана Бірінжі права підпису купчої позивачем надано суду довіреність від 18.10.2007, за змістом якої довіреній особі ТОВ "Херекс Шиппінг" надає право в тому числі придбати або продавати будь-яке майно Компанії. Довіреність підписана Soller Management Group LTD та BYO LTD.
Відповідна купча посвідчена Шостою нотаріальною конторою Бешикташ. Посвідчувальний напис містить зокрема наступну інформацію: я цим засвідчую, що підпис за цим правочином зроблений даною особою та поданий до нашого нотаріуса для посвідчення, належить Окану Бірінджі, який діє як уповноважена особа від імені BYO LTD. Цей підпис був проставлений у моїй присутності в моєму офісі, у цю середу 12.07.2017.
Підтверджуючий документ: засвідчую, що він має повноваження на довіреності, перекладеної, від 17.03.2016 та зареєстрований за номером в журналі 18198 3-ї нотаріальної контори Кадикьой.
Пізніше судно було перейменовано з «Mamba B» на «TINKA» та змінило національність прапору з панамського на прапор Республіки Молдова, що підтверджується інформацією наявною в базі даних суден Еквазіс/Equasis.
Виключення судна «Mamba B» з державного реєстру суден Панами відбулось 07.05.2018 відповідно до рішення С-43148-18 Головного управління Державного реєстру суден, у зв`язку із заявою компанії BYO LTD про виключення з реєстру від 28.04.2018.
Свідоцтво про виключення від 07.05.2018 підтверджує, що дане судно звільнене від обтяжень та остаточно видалено з Реєстру Панами у зв`язку з продажем та передачею компанії TINKA SHIPPING S.A. та реєстрацією у судновому реєстрі Республіки Молдова
Морська адміністрація Панами видала журнал для безперервної реєстрації історії судна «Mamba B» 08.09.2014, тобто коли компанія BYO LTD зареєструвала судно під прапором Панами. Останній запис, пункт 13-14 журналу безперервної реєстрації історії судна «Mamba B» було зроблено 07.05.2018, щодо внесення відомостей про те, що відбулася перереєстрація судна до прапору Республіка Молдова.
13.09.2017 Морська адміністрація Республіки Молдова у зв`язку із реєстрацією судна TINKA (попередня назва Mamba B) під прапором Республіки Молдова видала зокрема тимчасове свідоцтво про право плавання під прапором Республіки Молдова та Тимчасове свідоцтво про мінімальний склад екіпажу судна.
Відповідно до змісту відповіді на запит (лист № 05-274 від 14.08.2023), Морська адміністрація Республіки Молдова (Військово-морське Агентство Республіки Молдова) підтвердило факт тимчасової реєстрації судна «TINKA» IMO № 9189706, що належить компанії TINKA SHІPPING S.A., тобто факт того, що дане судно було включено до Суднового реєстру Республіки Молдова.
Також, позивачем на підтвердження реєстрації судна за ним було надано:
- роздруківку з бази даних суден "Еквазіс" щодо судна з   ІМО №9189706 станом на 30.04.2024, згідно змісту якою назвою судна є TINKA з 01.09.2017, зареєстрований власник з 09.2017 - TINKA SHIPPING S.A., зареєстрований власник з 08.09.2014 - BYO LTD, попередня назва з 01.09.2014B;
- свідоцтва про виключення судна від 07.05.2018 із змісту якого вбачається, що такий документ підтверджує, що судно Mamba B звільнене від обтяжень відповідно до витягу з Державного реєстру, виданого 27.04.2018, та остаточно видалено з Реєстру Панами у зв`язку з продажем та передачею компанії: TINKA SHIPPING S.A./ занесено до реєстру Республіки Молдова. Також за текстом свідоцтва вказано, що право власності на судно Mamba B зареєстровано в судовому реєстрі FICHA 39635, документ 1927363 Головне управління Державного реєстру власності на судно;
- журнал безперервної реєстрації історії судна (синопсис), виданий урядом Панами 09.05.2018, за змістом п. 13 якого Судно 07.05.2015 припинило реєстрацію під прапором Панами, відбулася перереєстрація під прапор Молдови;
- тимчасове свідоцтво про право власності TINKA SHIPPING S.A. на судно з ІМО № 9189706 від 13.09.2017, дійсне до 13.12.2017;
- тимчасове свідоцтво про право судна TINKA ІМО № 9189706 плавання під прапором республіки Молдова від 13.09.2017, дійсне до 13.12.2017;
- тимчасове свідоцтво про мінімальний склад екіпажу судна TINKA (експлуатуюча компанія TINKA SHIPPING S.A.) від 13.09.2017, дійсне до 13.12.2017;
- лист Військово-морського агентства Республіки Молдова №05-274 від 14.08.2023, по тексту якого вказано, що публічна установа "Служба капітана порту Джюрджюлешть", яка виконує функції Морської Адміністрації Республіки Молдова, 13.09.2017 по заяві власника тимчасово (на три місяці) зареєструвала у Державному Судовому Реєстрі Республіки Молдова судно TINKA під номером MD-M-17-985.
Відповідно до ч.ч. 3, 4   ст. 13 ГПК України   кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і   на які вона посилається як на підставу своїх вимог   або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. 
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Одночасно ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
17.10.2019 набув чинності   Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до   Господарського процесуального кодексу України, змінено назву   статті 79 ГПК   з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Відповідно до ч. 4   ст. 11 ГПК України,   ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до   ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір виходив з того, що факти, встановлені у експертному висновку, є більш вірогідними за інші докази.
Дослідивши наявні у справі докази суди попередній інстанцій дійшли висновків, що надані позивачем докази на підтвердження придбання та реєстрації спірного майна за TINKA SHIPPING S.A. є більш вірогідними, аніж ті, що надані відповідачем на їх спростування, оскільки ПП "Ларус Шиппінг" не надано жодних належних та допустимих доказів, які б достеменно свідчили про те, що позивач не є власником спірного майна та таке майно перебуває у власності та зареєстровано за іншою особою, зокрема компанією BYO LTD.
Так, зокрема, суди відхилили посилання відповідача на те, що надана позивачем купча від 03.07.2017 не є належним доказом по справі, оскільки не засвідчена належним чином, а оригіналу її не було надано до суду.
В цьому контексті скаржник вказує на те, що в порушення ч. 9 ст. 81 ГПК України, ч. 6 ст. 91 ГПК України, ч. 4 ст. 236 ГПК України та ігнорування правового висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 91 ГПК України, викладеного у постанові від 08.06.2021 у справі № 906/1336/19, судами попередніх інстанцій прийнято до уваги недопустимі докази, які покладено в основу оскаржуваного рішення; судами попередніх інстанцій проігноровано та не надано жодної оцінки доводам відповідача про те, що оригінали купчої та довіреності на час розгляду даної справи позивачем не надані. Також суди не врахували висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 20.04.2021 у справі № 873/131/20 з урахуванням правових позицій Верховного Суду у постановах від 17.07.2018 у справі № 915/1145/17, від 18.06.2019 у справі №920/330/18, від 07.08.2019 у справі № 925/2151/14, від 11.07.2018 у справі № 904/8549/17, від 14.04.2021 у справі №520/17947/18, від 13.07.2022 у справі № 201/7705/19, стосовно необхідності дослідження судом оригіналів документів, які поставлені під сумнів учасником справи.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі  № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі  № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)
При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 906/1336/19 міститься висновок про те, що відповідно до ст. 91 ГПК України передбачено загальні вимоги щодо письмових доказів у справі та врегульовано, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу такого письмового документа (частини п`ята - шоста статті 91 ГПК України) (п. 7.3.2. постанови). Подібні висновки містяться у постановах від 14.04.2021 у справі №520/17947/18, від 13.07.2022 у справі № 201/7705/19.
При цьому у постановах від 20.04.2021 у справі № 873/131/20 з урахуванням правових позицій Верховного Суду у постановах від 17.07.2018 у справі № 915/1145/17, від 18.06.2019 у справі №920/330/18, від 07.08.2019 у справі № 925/2151/14 містяться висновки, відповідно до яких виходячи з положень статті 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Так суди у справі № 916/2457/24 суди зазначили, що разом з позовною заявою позивачем було надано посвідчену нотаріально купчу від 03.07.2017 на турецькій та англійській мові із нотаріально засвідченим перекладом на українську мову. При цьому, нотаріальне засвідчення правочину відбулося 3 липня 2017, а 12 липня 2017 було проставлено відмітку про апостиль на документі. Також, 28.08.2023 було проставлено апостиль відповідно до Гаазької Конвенції 1961, реєстраційний № 94624 від 28.08.2023. Отже, надана позивачем купча від 03.07.2017 є нотаріально посвідченою, тобто такою, що перевірена посадовою особою, на яку покладено обов`язок посвідчувати права та факти, що мають юридичне значення з метою надання їм юридичної вірогідності, а також   містить проставлення штампу "Апостиль", тобто відповідний документ пройшов спрощену легалізацію уповноваженим органом іноземної держави, в якій такий документ було видано.
Колегія суддів зауважує, що відповідно до приписів Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1961 року, згідно зі статтею 2 якої кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими аґентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ.
Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений (стаття 3 Конвенції).
В свою чергу, порядок подання доказів, письмових доказів у господарському процесі урегульований ст.ст. 80, 91 ГПК України.
Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч.ч. 1, 2 ст. 80 ГПК України).
За ч. 4 ст. 80 ГПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина шоста статті 91 ГПК України).
Тлумачення ст. 91 ГПК України свідчить, що наведеною нормою визначено загальні вимоги щодо письмових доказів у справі та врегульовано, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. 
Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу цього письмового документа (див. висновок щодо інтерпретації статті 91 ГПК України, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 906/1336/19).
З огляду на викладене, судам під час оцінки письмових доказів у справі належить врахувати, що у разі сумнів в учасника справи чи суду у відповідності поданих одним із учасників справи копій (електронних копій) письмових доказів оригіналу, суд може витребувати у відповідної особи оригінали цих доказів, неподання яких зумовлює наслідком неврахування їх судом як доказів у справі.
Як вбачається з рішення місцевого господарського суду та матеріалів справи, 26.08.2024 відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив та клопотання про витребування оригіналів документів, копії яких додано до позову.
Протокольною ухвалою суду від 26.08.2024 суд задовольнив клопотання відповідача в частині витребування у позивача оригіналів купчої, перекладу останньої та довіреності від 18.10.2007. 
09.09.2024 у судовому засіданні, позивачем не було виконано вимогу господарського суду щодо надання для огляду у судовому засіданні оригіналів вищевказаних документів.
Відтак, правильними є доводи скаржника про те, що суди не повинні були враховувати їх як докази у справі. Висновки судів, що надана позивачем купча від 03.07.2017 є нотаріально посвідченою, тобто такою, що перевірена посадовою особою, на яку покладено обов`язок посвідчувати права та факти, що мають юридичне значення з метою надання їм юридичної вірогідності, не нівелюють вимог ст. 91 ГПК України, оскільки нотаріально завірена копія документа не має сили оригіналу в розумінні застосування вказаної процесуальної норми.
Водночас, Верховний Суд зазначає, що суди свої висновки щодо доведеності права власності позивача на спірне судно обґрунтовували не тільки зазначеними вище купчою та довіреністю, і в оскаржених судових рішеннях зазначили, що у наявних матеріалах справи містяться й інші належні та допустимі докази, які свідчать про те, що спірне майно є власністю позивача.
Також суди врахували поданий третьою особою сертифікат про виключення. Згідно з зазначеним сертифікатом, який містить підпис генерального директора торгового флоту Фернандо Солорзано, судно "MAMBA B" не має обтяжень, що підтверджено Державним реєстром 04-27-2018, і назавжди анульоване з Панамського реєстру через продаж і передачу до TINKA SHIPPING S.A. Вказаний документ повністю відповідає документу, поданому позивачем.
Також суди виснували, що:
- ПП "Ларус Шиппінг" не було надано, а наявні матеріали справи не містять ані оригіналу, ані належним чином засвідченої копії самого Меморандуму про угоду від 25.06.2017, що в свою чергу позбавляє можливості з`ясувати сторін такої угоди, визначити її умови та зобов`язання сторін, строки виконання зобов`язань та відповідальність за їх невиконання, а також надати оцінку такій угоді на предмет її пов`язаності із наявною в матеріалах справи купчею, з`ясувати дійсні наміри та зобов`язання сторін;
- надана відповідачем угода про анулювання договору (меморандуму про угоду) від 25.06.2017, датована 05.10.2018 не є нотаріально посвідченою, натомість нотаріально посвідченим є виключно переклад відповідного документу;
- виходячи з вищевказаних доказів, що були надані відповідачем, останніми фактично підтверджується волевиявлення компанії BYO LTD на передачу судна   МАМВА В. ІМО 9189706, прапор Панами, яке збудовано в 1998 році, на користь TINKA SHIPPING S.A.;
- дії, зокрема, BYO LTD щодо звернення до морської адміністрації Республіки Панама з метою виключення відомостей про судно із реєстру Панами, фактично спростовують обставину вчинення сторонами дій, направлених на розірвання правочину з відчуження судна, та підтверджують остаточність прийнятого рішення та перехід права; 
- обставина укладання відповідної угоди з продажу та передачею судна до TINKA SHIPPING S.A. також підтверджується наданими позивачем доказами включення судна до реєстру Республіки Молдова (тимчасове свідоцтво про право власності TINKA SHIPPING S.A. на судно з ІМО № 9189706 від 13.09.2017; тимчасове свідоцтво про право судна TINKA ІМО № 9189706 плавання під прапором Республіки Молдова від 13.09.2017; тимчасове свідоцтво про мінімальний склад екіпажу судна TINKA (експлуатуюча компанія TINKA SHIPPING S.A.) від 13.09.2017; а також свідоцтва про виключення судна з реєстру Панами від 07.05.2018);
- відомості про перехід права власності від компанії BYO LTD до компанії TINKA SHIPPING S.A. на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2017 є публічними та доступні необмеженому колу осіб, а саме: оприлюднені в єдиній міжнародній базі даних Global Integrated Shipping Information System (GISIS) та оприлюднені в єдиній міжнародній базі даних EQUASIS;
- наявний в матеріалах справи синопсис фактично містить відомості щодо попереднього власника судна та підтверджує обставину перереєстрації судна під прапором Молдови;
- виходячи зі змісту ч. 4   ст. 75 ГПК України, преюдиціальні обставини встановлюються саме рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, але не ухвалами судів про забезпечення позову, чим спростовуються доводи відповідача про те, що ухвалами Господарського суду Одеської області від 27.06.2017 у справі № 916/1335/17, від 18.06.2019 у справі № 916/1686/19 та ухвалами Ренійського районного суду Одеської області від 24.04.2018 і від 18.05.2018 у справі № 510/606/18, що набрали законної сили, було встановлено факти належності теплоходу "TINKA" саме Компанії BYO LTD, а не позивачу як станом на 2017 рік, так і станом на 2019 рік;
- відповідач, стверджуючи, що власником спірного майна станом на момент передачі йому судна була саме компанія BYO LTD, не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин.
Відтак, суди обох інстанцій дійшли висновків, дослідивши наявні у справі докази, що надані позивачем докази на підтвердження придбання та реєстрації спірного майна за TINKA SHIPPING S.A. є більш вірогідними, ані ж ті, що надані відповідачем на їх спростування, оскільки ПП "Ларус Шиппінг" не надано жодних належних та допустимих доказів, які б достеменно свідчили про те, що позивач не є власником спірного майна та таке майно перебуває у власності та зареєстровано за іншою особою, зокрема компанією BYO LTD.
Відповідно, Верховний Суд в силу положень ст. 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Доводи скаржника зводяться додатково до необхідності надання іншої оцінки наявним у справі доказам та здійснення їх переоцінки, водночас вказане виходить за межі наданих суду касаційної інстанції повноважень.
Відтак, хоч підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України і знайшла своє підтвердження, проте неврахування судами відповідних висновків Верховного Суду, викладених вище, щодо застосування ст.ст. 74, 91 ГПК України, не призвело до помилкових висновків про підтвердження позивачем права власності на спірне судно.
Крім цього, обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник вказує на те, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, ст.ст. 13, 73, 79, 86, 91, ч. 5 ст. 236 ГПК України, щодо всебічного, повного, об`єктивного, належного дослідження всіх обставин справи і доказів, та надання їм належної правової оцінки для правильного вирішення спору, а саме повністю проігноровано та не надано оцінку доказам відповідача, а саме: лист капітана морського порту Ізмаїл від 30.05.2023 №43/14-06-01-48; лист Одеської митниці Держмитслужби України №7.10-5/28.14/8.19/11151 від 02.06.2023; лист капітана морського порту Ізмаїл від 24.06.2024 № 14-06-01/1/72; лист РФ ДП «Адміністрація морських портів України» від 25.06.2024 №1088/21-01-03/Вих; лист Регістра судноплавства приватному виконавцю Колечко Д.М. від 26.07.2022; лист Адміністрації судноплавства приватному виконавцю Колечко Д.М. від 02.08.2022; лист РФ ДП «Адміністрація морських портів України» приватному виконавцю Колечку Д.М. від 20.07.2022. За твердженням заявника, відповідно до вказаних письмових доказів встановлено, що починаючи з 03.07.2017 жодна особа, юридична або фізична, у тому числі позивач, не звертались до компетентних органів України з інформацією щодо зміни власника судна «МАМВА В» ІМО №9189706, його прапору та порту приписки, а також не заявляли про свої права на нього.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст.287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 310 ГПК України.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу.
При цьому саме тільки посилання скаржника на те, що суди не в повному обсязі дослідили докази та не з`ясували обставини справи без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів судові рішення.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання   доказів для   підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до положень ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, учасники справи подають суду докази на підтвердження своїх доводів і заперечень, однак саме суд здійснює їх оцінку доказів, і саме він вирішує їх важливість та необхідність для прийняття того чи іншого рішення. 
Оцінка доказів це розумова, логічна діяльність. Закон вимагає, щоб внутрішнє переконання було обґрунтованим. Внутрішнє переконання перш за все ґрунтується саме на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх доказів у їх сукупності. Шлях внутрішнього переконання повинен відображатися через мотивування висновків.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності,   повноти   й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення   законного   й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених   ст. 86   ГПК   України   щодо відсутності   у   жодного доказу   заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У п.п. 1-3 ч. 1   ст. 237 ГПК   України   передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини   (факти), якими обґрунтовувалися вимоги   та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Як вбачається з текстів судових рішень, судами обох інстанцій досліджені доводи відповідача, надано їм належну оцінку, та відхилено їх (зазначено про не доведення ним відсутності права позивача на спірне судно). При цьому саме по собі не відображення надання оцінки певним доказам у рішенні суду не свідчить про їх неврахування, оскільки хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Верховний Суд зауважує, що відповідно до положень ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій про доведеність позивачем права власності на спірне судно. Верховний Суд також констатує, що деякі доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з положеннями частини 2 статті 300 ГПК України. 
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень господарських судів попередніх інстанцій з цієї підстави.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Втім, це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Також скаржник зазначає, щодо судами допущено неправильне застосування положень ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» у спірних правовідносинах, і суди дійшли помилкового висновку, що обов`язковою умовою для залишення стягувачем за собою майна, що було предметом реалізації на електронних, передує обов`язкове призначення та проведення з дотримання визначеного Законом порядку трьох електронних аукціонів, оскільки ані Закон України «Про виконавче провадження», а ні стаття 61 даного Закону, не містить такої обов`язкової умови.
За приписами ч. 1   ст. 61 Закону України "Про виконавче провадження"   реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у ч. 8   ст. 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.
Відповідно до ч.5-9   Закону України "Про виконавче провадження"   не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості виставляються на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому   статтею 57 цього Закону.
У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на третій електронний аукціон за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому   статтею 57 цього Закону.
У разі нереалізації майна на третьому електронному аукціоні виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду.
У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.
У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.
Майно передається стягувачу за ціною третього електронного аукціону або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.
Порядок реалізації арештованого майна затверджено   наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2831/5, зміст якого також передбачає обов`язкове проведення другого та третього електронних аукціонів у разі нереалізації майна.
Слід зауважити, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 34 Закону виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, у разі зупинення судом реалізації арештованого майна у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, а з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову (ч.2   ст.34 названого Закону).
Виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої   статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої   статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті ( ст. 35 Закону).
Отже можливості залишення стягувачем за собою майна, що було предметом реалізації, передує обов`язкове призначення та проведення з дотримання визначеного Законом порядку трьох електронних аукціонів, що прямо передбачено ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», чим спростовуються доводи скаржника про зворотнє.
Як встановлено судами з наявних в матеріалах справи доказів, а також із загальнодоступних відомостей, що містяться на платформі електронних торгів ДП   СЕТАМ, призначені на 28.12.2022 перші торги та на 06.10.2023 другі торги не відбулись з причин відсутності допущених учасників торгів, призначені на 14.12.2023 треті торги не відбулись з огляду не надходження від жодного учасника цінової пропозиції.
Натомість, перші та другі торги були проведені за наявності ухвали суду від 27.12.2022 про зупинення реалізації судна суховантажний теплохід "Mamba B" на електронних торгах Державного підприємства "СЕТАМ", винесеної в межах справи №916/3638/22, стороною у якій є відповідач.
Ухвалою від 01.09.2023 скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.12.2022 у справі № 916/3638/22.
Водночас, враховуючи положення ч.9   ст.140 ГПК України, за змістом яких оскарження ухвали про скасування забезпечення позову зупиняє виконання цієї ухвали, відповідна ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову фактично набрала законної сили 11.12.2023, за наслідком розгляду апеляційної скарги Компанії "TINKA SHIPPING S.A."
При цьому, станом на дату проведення других торгів (06.10.2023) ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.09.2023 у справі №916/3638/22 було відкрито апеляційне провадження.
Відтак, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.12.2022 у справі №916/3638/22, продовжували діяти до набрання ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.09.2023 у справі № 916/3638/22 та постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 11.12.2023 у справі № 916/3638/22 законної сили (11.12.2023).
Натомість попри наявність діючої заборони проведення торгів, приватним виконавцем не було зупинено вчинення виконавчих дій, що в свою чергу призвело до порушення відповідного порядку реалізації арештованого майна.
Треті торги з реалізації спірного судна також були проведені всупереч наявності висновків суду про необхідність зупинення реалізації судна, викладених в ухвалі суду від 14.12.2023 по справі №916/5358/23, стороною по якій також є ПП "Лірус Шиппінг".
Тобто, де-факто перші, другі та треті торги були проведені, натомість де-юре такі торги не можна вважати такими, що проведені відповідно до Закону з дотриманням Порядку реалізації арештованого майна, з урахуванням недотримання обов`язкової етапності проведення торгів із послідовним зменшенням вартості майна у відсотковому співвідношенні.
З огляду на викладене, суди дійшли правильного висновку, що виконавцем не було дотримано процедури, що передує можливості передачі стягувачу нереалізованого на електронному аукціоні майна. Отже, приватний виконавець всупереч забороні проведення торгів за ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.12.2023 у справі №916/5383/23   передав майно одному із стягувачів   ПП "Лірус Шиппінг".
Що ж до посилань скаржника на те, що судами було помилково застосовано положення ч. 2 ст. 388 ЦК України у спірних правовідносинах, оскільки ним було придбано спірне майно на електронному аукціоні, то, як правильно встановили суди, і зазначено вище у цій постанові, в даному випадку відповідачем спірне майно не було придбано на електронному аукціоні, натомість було залишене за собою як нереалізоване в порядку   ст.61 Закону України "Про виконавче провадження".
Також колегією суддів відхиляються посилання скаржника на неправильне застосування судами положень статей 387, 388 ЦК України у спірних правовідносинах в частині його добросовісності, з огляду на таке.
У постанові від 12.07.2023 у справі № 911/1265/21 Верховний Суд зазначив, що, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1   статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно. Перевірка судом добросовісності/недобросовісності набувача є суттєвою як для застосування положень статей   387,   388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Добросовісним набувачем вважається особа, яка в момент набуття майна не знає і не може знати, що отримує майно від особи, яка не має права на його відчуження. Відповідно, недобросовісним є набувач, який знав або за фактичних обставин набуття майна міг знати, що отримує майно від особи, яка не має права його відчужувати. При цьому добросовісність та недобросовісність характеризують насамперед ступінь поінформованості набувача про правомірність набуття майна в особи, яка не має права на його відчуження. Добросовісність дій набувача має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку.
При цьому суди обґрунтовано відхилили твердження відповідача про необізнаність ПП "Лірус Шиппінг" про наявність ухвал суду про вжиття заходів забезпечення позову, а саме про зупинення реалізації судна на електронних торгах, оскільки як свідчать наявні у матеріалах справи копії процесуальних документів суду, ПП "Лірус Шиппінг"   було стороною у справах №916/3638/22 та №916/5383/23, а також стягувачем у виконавчому провадженні 64598543, в рамках якого проводився аукціон з продажу спірного майна, а отже був достеменно обізнаний щодо наявності спору з приводу власника спірного майна, наявності висновків суду щодо зупинення реалізації майна.
Відтак, відповідач був достеменно обізнаний про наявність спору з приводу власника спірного майна, а також про вжиття судом заходів забезпечення позову у вигляді заборони проведення аукціону з продажу спірного майна, відповідно, мав знати про порушення порядку набуття ним майна всупереч законодавства, а тому ПП "Ларус Щиппінг" не може вважатись добросовісним набувачем спірного судна.
Інших висновків скаржник не оспорює, а тому вони колегією суддів не переглядаються, оскільки Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та відповідним зазначенням підстави відкриття провадження у справі, яку не визначив сам скаржник. У іншому випадку, вказане б призводило до порушення таких принципів господарського процесу, як змагальності та диспозитивності.
Отже, зважаючи на встановлені господарськими судами обставини справи та підстави для задоволення позовних вимог у цій справі, у Верховного Суду відсутні підстави для надання правового висновку щодо застосування вказаних скаржником норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій. 
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки в ході касаційного розгляду не було виявлено неправильного застосування судами норм матеріального права, проте було виявлено порушення норм процесуального права в межах підстав касаційного оскарження в частині врахування судами під час розгляду справи купчої та довіреності, проте це не призвело до помилкових висновків судів по суті спору, підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень у касаційному провадженні також не має, у зв`язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню, а постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів підлягають залишенню без змін з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржені судові рішення, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Приватного підприємства "Ларус Шиппінг" залишити без задоволення.
Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.03.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 13.11.2024 у справі №916/2457/24 залишити без змін, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий  суддя                                                                        Могил С.К.   
Судді:                                                                                               Волковицька Н.О.
                                                                                                        Случ О.В.