КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                           Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/11260/2025
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
  м. Київ                                                                                    Справа № 752/12312/24
 
26 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.    
                                    - Кирилюк Г.М.
при секретарі             - Уляницькій М.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Крикунова Олександра Володимировича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді                   Кордюкової Ж.І., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-
 
в с т а н о в и в:
 
У червні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що сторони у справі є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .Позивач та відповідач у справі разом не проживають. 
Позивач зазначав, що син проживає з ним та він утримує дитину. Дитина потребує догляду, оскільки відвідує спеціалізовану школу - інтернат для дітей з важкими вадами мовлення.
В свою чергу, відповідачка не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не бере належної участі в утриманні дитини, не спілкується з сином в необхідному обсязі, не дбає про доступ дитини до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до  внутрішнього світу сина, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування сина, що негативно впливає на його розвиток як складову виховання.
Зазначені обставини позивач розцінює, як ухилення відповідачки від виховання дитини, свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками. Крім того, відповідачка має значну заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 12.04.2024 року становить 268 814,06 грн. 
Позивач вказував, що відповідачка має іншу родинута не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина  ОСОБА_4 , про що вона написала 05 квітня 2024 року заяву, яка засвідчена приватним нотаріусом.
З урахуванням наведених обставин, позивач   ОСОБА_1 просив судпозбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав залишено без задоволення.
Зобов`язано ОСОБА_2 змінити своє ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши контроль на Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації за виконанням матір`ю своїх батьківських обов`язків.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Крикунов Олександр Володимирович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову  ОСОБА_1 .
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилались в обгрунтування своїх вимог.
Зазначає, що мати була з дитиною до десяти місяців. У 2015 році вона пішла від ОСОБА_1 , забравши речі, дитину залишила з батьком. Відповідачка не цікавиться дитиною, вонавийшла заміж та народила іншу дитину та взагалі нічого не знає про здоров`я сина ОСОБА_4 , про його навчання та інтересу до сина не проявляє, навіть не знає в якому навчальному закладі навчається син.
В матеріалах справи містяться докази  того, що відповідачка у справі взагалі не цікавиться своєю дитиною.
Крім того, відповідачкою в справі було подано підписану власноручно заяву про визнання позову.
Сторона позивача вважає, що суд першої інстанції мав обов`язок або прийняти заяву про визнання позову та задовольнити позовні вимоги або відмовити в прийнятті даної заяви та постановити відповідну ухвалу, однак суд першої інстанції саме в судовому рішенні вказав, що не приймає дану заяву та не зазначив, чим саме дане визнання позову порушує права дитини.
Крім того, прописавши у рішенні про зобов`язання ОСОБА_2 змінити своє ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції не вказав, як саме змінити ставленняматері до  сина, що зробити, в який строк, та вийшов за межі позовних вимог, при цьому, поклавши контроль на третю особу.
Також, судом першої інстанції  при ухваленні  оскаржуваного  рішення не було враховано висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, в яких зазначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише за наявності вини у діях батьків.
У даній справі судом встановлено, що відповідачка 10 років взагалі не виконує батьківських обов`язків, не збирається їх виконувати, не бажає їх виконувати та пояснила про своє небажання їх виконувати при бесіді в органі опіки та піклування і подала заяву про таке небажання виконувати батьківські обов`язки в суді.Відповідач не знає в якому навчальному закладі навчається її дитина та не вчиняла жодних дій по влаштуванню дитини в жоден заклад освіти, як дошкільної так і шкільної.
Таким чином, на переконання сторони позивача, суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, що позивачем не доведено необхідності застосування крайнього заходу втручання в права дитини на зростання в сім`ї та підтримання зв`язків з матір`ю, як позбавлення її батьківських прав, не доведено неможливості застосування альтернативних, менш суворих заходів, та відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.
До того ж, суд першої інстанції не врахував думку сина сторін ОСОБА_4 , який повідомив, що йому непотрібна така мати, та не дослідив жодного доказу з висновку органу опіки та піклування.
Відзив на апеляційну скаргу до суду надходив.
В судовому  засіданні позивач  ОСОБА_1   та його представник адвокат  Крикунов  Олександр Володимирович  повністю підтримали доводи  апеляційної скарги  та просили  її задовольнити.
Відповідачка  ОСОБА_2   та представники третіх осіб  Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Органу опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації  в судове засідання  не з?явились, про день  та час розгляду справи апеляційним судом  повідомлені у встановлеому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що   ІНФОРМАЦІЯ_2 народився  ОСОБА_4 , батьками якого  є  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів згідно судового наказу Голосіївського районного суду міста Києва по справі №752/4500/18 від 16.03.2018 року заборгованість  ОСОБА_2  по аліментам станом на 01.04. 2024 року складає 268814,06 грн.
05.04.2024 року  ОСОБА_2  склала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є., в якій зазначила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матеріальних та моральних претензій не має та в подальшому не матиме. 
З акту обстеження умов проживання  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 03.05.2024  вбачається, що умови для проживання та виховання дитини створені належним чином. У квартирі, яка знаходиться за адресою:       АДРЕСА_1 чисто та охайно, наявна побутова техніка та меблі. Створені належні умови для ведення домашнього господарства. Для малолітнього  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виділено спільне місце у кімнаті разом з бабою. У кімнаті наявні полички для речей, дитячі речі, одяг та іграшки.
Відповідно до довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин № 7647 від 28.10.2024 року, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання у ОСОБА_1  відсутні.
Згіднодовідки спеціалізованої шкоди № 7 міста Києва від 09.04.2024 року №88 ОСОБА_4 є учнем 4-А класу. ОСОБА_4 є однією дитиною в родині. Сім`я неповна. Вихованням хлопчика займається батько, який слідкує за успішністю, харчуванням, зовнішнім виглядом та емоційним станом дитини. Цікавиться життям сина у школі, взаємодією з однолітками, його досягненнями у навчанні. ОСОБА_1 щодня приводить ОСОБА_4 до школи та забирає після занять. Усі потреби дитини задоволені. Хлопчик вихований, добрий, милосердний, завжди в чистому якісному одязі. Забезпечений всім необхідним для навчання. У сім`ї доброзичливі стосунки один до одного.  ОСОБА_4 ставиться до батька з любов`ю та повагою. У свою чергу батько забезпечує повноцінний фізичний, розумовий, емоційний та духовний розвиток дитини. 
Відповідно до характеристики учня 5-го класу гімназії №150 міста Києва  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній проявив себе як учень, що навчається у міру своїх можливостей. Під час виконання навчальних завдань працює сумлінно, систематично виконує домашні завдання. Має функціональні (мовленнєві) труднощі. Батько приділяє достатньої уваги вихованню сина. ОСОБА_4 завжди охайний, доглянутий. Пропусків навчальних занять без поважних причин не має, батько завжди підтримує зв`язок з навчальним закладом. Активно спілкується з класним керівником, за потребою - з вчителями-предметниками, адміністрацією школи щодо позитивної динаміки освітнього процесу. Цікавиться здобутками своєї дитини. Навчанням та вихованням ОСОБА_4 переймаються  ОСОБА_10 (тітка) та  ОСОБА_11  (баба).
Відповідно до висновку Голосіївської районної в міста Києві державної адміністрації від 21.01.2025 року №100-917 Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав  ОСОБА_2 відносно  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не доведено необхідності застосування крайнього заходу втручання в права дитини на зростання в сім`ї та підтримання зв`язків з матір`ю, як позбавлення її батьківськитх прав, не доведена неможливість застосування альтернативних, менш суворих заходів, та відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.
Суд вважає, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав, як і відсутність побачень дитини з матір`ю, яка з нею не проживає.
Водночас, відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» суд вважає, що відповідач має змінити своє ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та належним чином виконувати обов`язки по його утриманню, вихованню, прийняти усі можливі заходи для погашення заборгованості зі сплати аліментів, тощо, а тому вважає за необхідне покласти на Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації контроль за виконанням  ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 рокув частині висновку про  відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_2  батьківських праввідповідає.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року  № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частини шоста - восьма статті 7 СК України).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини (частини перша - третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.
Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до частини першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України). 
В свою чергу, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції).
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, №  31111/04, §  57, 58, від 07 грудня 2006 року).
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі                           № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження                       № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі                № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29  січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №   712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі                № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №  331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій застосували положення статті 164 СК України без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, не взяли до уваги, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Встановивши фактичні обставини справи, суди неправильно розтлумачили поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і дійшли помилкового висновку, що бездіяльність при виконанні батьківських обов`язків свідчить про наявність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно його доньки, яка проживає разом з матір`ю. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. У цій справі судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що батько не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю у новій сім`ї. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі № 722/225/23 (провадження № 61-248св24), зазначено, що «Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. Суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки вимушене тимчасове перебування відповідачки за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створюють певні труднощі у налагодженні стосунків між матір`ю та дітьми. Але при цьому мати не усувається від виховання та утримання своїх дітей, цікавиться їхнім життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Верховний Суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. Апеляційний суд обґрунтовано не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, оскільки цей висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав. Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Та обставина, що тимчасово перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначав, що позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей. Матері не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 06  березня 2024 року у справі № 150/137/23 (провадження № 61-14891св23)».
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так і найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів […] Посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною скасування судових рішень, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своїми дітьми (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі  № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що «позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у справі №  522/9895/22 зазначено, що «доводи касаційної скарги про ненадання відповідачем, який перебуває за кордоном, матеріальної допомоги на утримання дитини, колегія суддів не приймає, оскільки вказана обставина в силу положень статті 164 СК України не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, адже сама по собі не свідчить про ухилення відповідачем від виконання обов`язків із виховання дитини».
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22 (провадження        №61-13923св23)).
Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
У справі, що переглядається, при зверненні до суду з позовом про позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав відносноОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свою позицію позивач обгрунтовував тим, що позивач та відповідач у справі разом не проживають. Позивач зазначав, що син проживає з ним та він утримує дитину. Дитина потребує догляду, оскільки відвідує спеціалізовано школу - інтернат для дітей з важкими вадами мовлення. В свою чергу, відповідачка не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не бере належної участі в утриманні дитини, не спілкується з дитиною в необхідному обсязі, не дбає про доступ дитини до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини, що негативно впливає на його розвиток як складову виховання. Зазначені обставини позивач розцінює, як ухилення відповідачки від виховання дитини, свідоме нехтування матір`ю своїмти обов`язками. Крім того, відповідачка має значну заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 12.04.2024 становить 268 814,06 грн.  Позивач вказував, що відповідач має іншу родину та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно дитини, про що вона написала 05 квітня 2024 року заяву, яка засвідчена приватним нотаріусом.
Колегія суддів, вважає, що вказані стороною позивача доводи не свідчать про необхідність застосування до відповідачки крайнього заходу впливу, яким є позбавлення особи батьківських прав. 
Колегія суддів не погоджується звисновком Голосіївської районної в міста Києві державної адміністрації від 21.01.2025 року №100-917, як органу  опіки та піклування,  щодо  необхідності позбавлення  відповідачки  батьківських прав, оскільки в силу вимог частини 5, 6 статті 19 СК України, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду та є недостатньо обґрунтованим, адже висновок не містить відомостей про те, яким саме чином позбавлення відповідачки батьківських прав захистить інтереси її сина, а також обставин, які б свідчили про намагання органу опіки та піклування, як відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, вжити  заходи для налагодження спілкування матері та сина.
Крім того, з вказаного висновку вбачається, що матері не байдужа доля сина, оскільки у 2015 році вона хотіла забрати сина, проте родичі батька дитини не віддали дитину матері. Відповідачка купує речі дитині та інколи бачиться з сином.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача, при цьому простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Поряд з цим, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, в розумінні чинного ЦПК України, з якого достемено можна було б встановити, що поведінка відповідачки   ОСОБА_2 и відносно її малолітньої дитини  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками щодо дитини.
Визнання відповідачем позовних вимог в суді першої інстанції не є безумовною підставою для задволення позову, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22).
Визнання матір`ю позову про позбавлення батьківських прав не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
За наведених обставин, встановивши, що підстави для задоволення позову про позбавлення батьківських прав відсутні,  суд першої інстанції  обгрунтовано не взяв  до уваги факт визнання позову відповідачкою.
Доводи апеляційної скарги про те, що у даній справі судом встановлено, що відповідачка не виконує батьківських обов`язків, не збирається їх виконувати, не бажає їх виконувати та пояснила про своє небажання їх виконувати при бесіді в органі опіки та піклування і подала заяву про таке небажання виконувати батьківські обов`язки в суді, відповідвач має іншу сімю,  правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.
Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20.
У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75).
Держава має позитивні зобов`язання сприяти возз`єднанню сім`ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v. NORWAY), № 37283/13, пункт 209).
ЄСПЛ у рішенні від 25 лютого 2020 року у справі «Ю. І. проти Росії» (Y.I. v. RUSSIA), заява № 68868/14, пункт 87, зазначив, що держава через її уповноважені органи до того, як ухвалює кардинальні рішення, які спрямовані на розділення сім`ї, має попереджати батька про його поведінку, зокрема щодо неучасті у житті дитини, та наслідки, які вона може мати для нього.
Колегія суддів зазначає, що після звернення позивача і до надання висновку орган опіки і піклування не попереджав матір про її поведінку та наслідки, зокрема і крайні, які вона може мати, про необхідність брати достатню участь у житті дитини, обєктивно  не оцінив обставини неучасті матері у вихованні дитини, а виконав лише функцію констатації факту неучасті матері у житті дитини та рекомендував до застосування крайнього способу обмеження права матері на участь у житті та вихованні дитини.
З огляду на вказане, з урахуванням обставин, встановлених і врахованих судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що висновок органу опіки і піклування суперечить інтересам дитини на повноцінну сім`ю та увагу від обох батьків, та інтересам матері.
Особисті конфліктні відносини між батьками чи наявність у житті матері/батька особи, яку вони вважають «коханним свого життя» не можуть шкодити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку біологічних батьків.
У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження                      № 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
У справі, що переглядається, колегія суддів не встановила будь-якої реальної загрози від відповідачки, як матері, благополуччю її сина, водночас, лише сам факт окремого проживання матері та не відвідування нею школи, не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав відносно  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані обставини вказують на необхідність налагодження стосунків між матірю і сином та, за можливості, застосування сімейної медіації.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від                9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. 
Проте, прописавши у рішенні про зобов`язання ОСОБА_2 змінити своє ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції не вказав, як саме змінити ставленняматері до дитини.
Відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Отже, попередження пронеобхідність змінити ставлення до виховання дитини суд надає тоді, коли, враховуючи конкретні обставини справи та особисті характеристики відповідача, дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав.
Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 адвоката Крикунова Олександра Володимировича задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини  рішення в такій редакції: «Попередити відповідача ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : більше уваги приділяти фізичному та духовному розвитку, матеріальному забезпеченнюдитини. Покласти на орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації здійснення контролю за виконанням ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) батьківських обов`язків. В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року залишити без змін.
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат
Оскільки судове рішення змінено тільки в частині деталізації попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Крикунова Олександра Володимировича задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції.
Попередити відповідача  ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : більше уваги приділяти фізичному та духовному розвитку, матеріальному забезпеченню дитини.
Покласти на орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації здійснення контролю за виконанням ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) батьківських обов`язків.
В іншій частинірішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
         Головуючий:                                       Судді: