УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2025 року
м. Київ
справа № 210/2268/24
провадження № 51-2884 cк 25
 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_5 на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року,
встановив:
Завироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст.122 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Згідно з вироком, 19 квітня 2023 року в період часу з 16:00 до 17:00 години (точний час у ході досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_5 , перебуваючи на кухні квартири    АДРЕСА_1 , де також перебував його малолітній син ОСОБА_6 , який у той момент грався мобільним телефоном, діючи на ґрунті раптово виниклої гострої неприязні до останнього, з умислом на заподіяння фізичного болю та тілесних ушкоджень, підійшов до дитини зліва зі спини та схопив обома руками за ліву руку, яку із застосуванням значної сили завів за спину та зігнув у ліктьовому суглобі, внаслідок чого потерпілому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої плечової кістки в нижній третині зі зміщенням.
Зазначені ушкодження, відповідно до висновку судово-медичної експертизи, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я тривалістю понад 21 добу.
У спільній касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 та її підзахисний ОСОБА_5 , посилаючись на незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, просять скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю доказів вини ОСОБА_5 .
В обґрунтування своєї позиції скаржники зазначають, що судами попередніх інстанцій не було належним чином оцінено послідовні та узгоджені показання ОСОБА_5 , надані як під час досудового розслідування, так і в судовому провадженні. За твердженням касаторів, малолітній ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження внаслідок випадкового падіння, а ОСОБА_5 не застосовував до нього жодного насильства, навпаки - самостійно доставив дитину до лікувального закладу.
Також зазначають, що попередніми судами не було враховано пояснення ОСОБА_5 щодо можливого механізму виникнення тілесних ушкоджень у малолітнього потерпілого. 
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судовихрішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до положень ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Як вбачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, а також правильність кваліфікації його дій за зазначеною нормою, місцевим судом зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК - на підставі всебічного, повного й об`єктивного з`ясування всіх обставин кримінального провадження, які були підтверджені належними та допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду, а також оціненими у сукупності відповідно до положень ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, відповідний висновок суд, незважаючи на невизнання  ОСОБА_5 своєї вини у пред`явленому обвинуваченні, зробив на підставі аналізу протоколу допиту малолітнього потерпілого ОСОБА_6 , проведеного з дотриманням спеціальної процедури («зелена кімната»), за участю законного представника, психолога та з відеофіксацією, де дитина послідовно та узгоджено повідомила, що саме ОСОБА_5 схопив його за руку та силоміць заломив її назад через те, що той грався мобільним телефоном під час обіду. Це і спричинило перелом.
Показання малолітнього ОСОБА_6 , надані під час допиту із застосуванням спеціальної процедури "зеленої кімнати", відповідають вимогам до доказів у провадженнях щодо дітей-жертв злочинів.
Їх форма та зміст відповідають як національним, так і міжнародним стандартам, зокрема щодо забезпечення прав дитини та недопущення її повторної травматизації.
Дослідження цих показань судом першої інстанції відбулося у повній відповідності до вимог кримінального процесуального закону, з дотриманням принципів змагальності, допустимості доказів та з урахуванням інтересів дитини як потерпілого.
Також вину ОСОБА_5 підтверджено іншими зібраними у справі письмовими доказами, дослідженими судом першої інстанції, а саме: даними висновку судово-психологічної експертизи від 10 липня 2024 року, де підтверджено, що у відеозаписі допиту від 01 березня 2024 за участю малолітнього потерпілого ОСОБА_6 , ознак психологічного впливу зі сторони учасників слідчої дії не встановлено; виписки з медичної карти №?2517, з якої вбачається, що ОСОБА_6 перебував у стаціонарі з 19 квітня по 28 квітня 2023 року з діагнозом -  закритийперелом лівого плеча зі зміщенням, а також множинні крововиливи на обличчі та обох гомілках; даними висновку судово-медичної експертизи №?860/80, з якого встановлено, що ушкодження виникли від дії тупого твердого предмета (удар, стиснення), а їх характер не відповідає механізму випадкового падіння, на чому наполягає засуджений ОСОБА_5 ; протоколу проведення слідчого експерименту від 14 березня 2024 року за участю законного представника, психолога та понятих, де малолітній потерпілий показує як ОСОБА_5 зламав йому руку; висновку судово-медичної експертизи №?427 від 18 березня 2024 року, які вказують, що ушкодження могли виникнути саме за механізмом, продемонстрованим дитиною під час слідчого експерименту; слідчого експерименту від 05 квітня 2024 року за участю обвинуваченого ОСОБА_5 щодо падіння дитини внаслідок переляку; висновку експерта №?567 від 10 квітня 2024 року, якими спростовано версію ОСОБА_7 , надану ним під час слідчого експерименту від 05 квітня 2024 року. У висновку прямо зазначено, що перелом утворився внаслідок безпосередньої дії тупого предмета на кістку, а не при падінні, на що вказує ОСОБА_5 .
Таким чином, місцевий суд, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши кожен доказ у справі, надавши їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Порушень вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування або у ході судового розгляду, місцевим судом не встановлено.
З дотриманням загальних засад кримінального провадження судом правильно кваліфіковано дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 122 КК як умисне заподіяння тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, тобто такого, що не є небезпечним для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я.
Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 , які є аналогічними доводам, наведеним в спільній касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 і засудженого, та дійшов висновку про те, що вирок місцевого суду ухвалено відповідно до чинного законодавства, без порушення принципів верховенства права та засад розумності, добросовісності і справедливості.
Крім того, в ухвалі апеляційного суду обґрунтовано зазначено, що версія ОСОБА_5 про те, що перелом у дитини стався внаслідок її падіння, повністю спростовується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які переконливо свідчать про те, що малолітній потерпілий не міг отримати вказані тілесні ушкодження іншим шляхом, окрім як внаслідок прикладення фізичної сили з боку обвинуваченого.
При цьому, з огляду на вік потерпілого, його фізичну вразливість, а також значну перевагу обвинуваченого у віці та фізичній силі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_5 не міг не усвідомлювати характеру своїх дій і їх можливих наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень дитині.
З таким висновком погоджується і колегія суддів Касаційного кримінального суду, визнаючи його обґрунтованим, логічним та таким, що підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, які були досліджені у судовому засіданні в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, та належно оцінені судом у їх взаємозв`язку та достатності для підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення.
Що стосується доводів касаційної скарги про не встановлення судом першої інстанції факту утворення у малолітнього ОСОБА_6 множинних крововиливів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
З матеріалів провадження за касаційною скаргою, зокрема з оскаржуваних судових рішень вбачається, що ОСОБА_5 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, а саме - умисному заподіянні тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, тобто такого, яке не є небезпечним для життя, не потягло за собою наслідків, передбачених ч. 1 ст. 121 КК, але спричинило тривалий розлад здоров`я.
Отже, обвинувачення у вчиненні легких тілесних ушкоджень, зокрема у частині утворення крововиливів, ОСОБА_5 не пред`являлось, а відповідно, питання щодо правової оцінки характеру та механізму утворення таких ушкоджень не було предметом судового розгляду у межах цього провадження, і суд не зобов`язаний був надавати правову оцінку цим обставинам поза межами пред`явленого обвинувачення.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_5 на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_8                              ОСОБА_2                                  ОСОБА_3