Номер провадження: 22-ц/813/2004/25 
Справа № 501/1317/23
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                        Назарової М.В.,
суддів:                                                Коновалової В.А., Лозко Ю.П.
за участю секретаря                               Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2024 року, ухвалене Іллічівським міським судом Одеської області у складі: судді Петрюченко М.І. в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності на земельну ділянку,
                                      
                                         в с т а н о в и в:

05 квітня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності на земельну ділянку, який мотивував тим, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2019 належить земельна ділянка площею 0,1504 га, кадастровий номер 5110800000:04:012:0075 за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Позивач вказує, що він своєчасно повідомив відповідні державні органи про початок будівництва та отримав будівельний паспорт забудови.
31 серпня 2020 року за заявою позивача інженер-геодезист виконав відновлення меж спірної земельної ділянки, про що складено акт.
Отримавши дозвіл на будівництво, позивач вирішив встановити паркан, який огородив би його власність, на що отримав супротив сусіда ОСОБА_2 , земельна ділянка якого суміжна з належною позивачу земельною ділянкою. Вирішити спірне питання з відповідачем не вдалось, тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
У зв`язку з викладеним, позивач, посилаючись як на правову підставу своїх вимог на ст. 16, 376, 386, 391 ЦК України, ч. 1 ст. 91, ч. 1 ст. 103 ЗК України, просив суд зобов`язати відповідача усунути позивачу перешкоди в користуванні земельною ділянкою кадастровий номер: 5110800000:04:012:0075 за адресою: АДРЕСА_1 шляхом заборони в перешкоджанні у встановленні паркану між суміжними земельними ділянками.
12 червня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 28 лютого 2002 року належить жилий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці розміром 0,18 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 ;
- згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124238 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0689 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 511080000:04:012:0112) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;
- згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124239 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0811 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 511080000:04:012:0111) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;
- згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124240 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0800 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер: 511080000:04:012:0112) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки – для ведення особистого селянського господарства;
- з висновку експерта судової земельно-технічної експертизи від 09.06.2023 вказано, що при співставленні земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , зазначених в технічній документації та кадастровій базі даних, а також те, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 відноситься до старої забудови з терміном експлуатації не менше 30-40 років, знаходиться в межах земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , згідно кадастрової бази даних частково знаходиться на ділянці (кадастровий номер 511080000:04:012:0111) зроблено висновок, що на різних етапах (розроблення технічної документації та внесення відомостей до кадастрової бази даних) допущено помилки, які призвели до невідповідності меж.
- при співставленні наданих матеріалів встановлена часткова або повна невідповідність конфігурації та лінійних розмірів, зазначених в державних актах на земельну ділянку АДРЕСА_2 відомостям зазначеним в кадастровій базі даних в технічній документації;
- суміжна ділянка, що належить позивачу оформлена з помилковими даними щодо невідповідності конфігурації та лінійних розмірів земельної ділянки;
- між сторонами виник спір, який не може бути вирішений в межах розгляду негаторного позову, а відтак позивачем не вірно обраний спосіб захисту порушеного права;
- відновлення меж земельних ділянок проводилось без участі та погодження з відповідачем. 
Ухвалою Іллічівського міського суду від 15.06.2023 у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою Іллічівського міського суду від 15.11.2023 у заяві представника ОСОБА_1 про призначення експертизи відмовлено.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2024 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності на земельну ділянку відмовлено повністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права. 
Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції розглянув справу на підставі судової земельно-технічної експертизи від 09.06.2023, яка проведена відповідачем без повідомлення позивача та доручення його в проведенні експертизи; суд проігнорував заперечення позивача та бажання провести повторну експертизу, яка би врахувала інтереси всіх сторін; не враховано доказ – флеш носій з фіксацією дії відповідача по перешкоджання спорудженні паркану.
Від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що позивачем не зазначено жодної обставини, що свідчила б про необґрунтованість та неправильність висновку експерта. Більш того, вказаний висновок не містить жодних невигідних позивачу висновків, а лише підтверджує позицію як позивача так і відповідача щодо невідповідності конфігурацій та лінійних розмірів земельних ділянок, зазначених в державних актах на земельні ділянки з відомостями зазначеними в кадастровій базі даних та технічній документації.
Щодо посилань позивача на неврахування флеш-носія як на доказ спричинення перешкод, зазначає, що причиною відмови в задоволенні позову є та обставина, що між сторонами виник спір щодо меж земельних ділянок, а відтак без вирішення вказаного спору, позовна заява про усунення перешкод в користуванні власністю є передчасною.
Більш того, негаторний позов може бути спрямований виключно стосовно того майна, яке вже було створено. Оскільки паркан на момент розгляду справи споруджений не був, підстави для позову, з урахування відсутності належних та допустимих доказів спричинення відповідачем перешкод – відсутні, тому просить апеляційну скаргу – залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема відповідач ОСОБА_2 у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки його представник повістку отримав 03.05.2025 3:54:34 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою (а.с. 188 зв), до судового засідання не з`явився. Вказане відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню. 
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2019 належить земельна ділянка площею 0,1504 га, кадастровий номер: 5110800000:04:012:0075 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору (а.с. 6-7), Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 8-10), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 11). Цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
ОСОБА_1 повідомив відповідні державні органи про початок будівництва (а.с. 12-15).
31.08.2020 за заявою позивача інженер-геодезист виконав відновлення меж спірної земельної ділянки, про що складено акт (а.с. 16).
Згідно Державного акту про право власності серії ЯИ № 124238 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0689 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер : 511080000:04:012:0112) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 45-46).
Згідно Державного акту про право власності серії ЯИ № 124239 від 29.09.2009, виданого Відділом Держкомзему у місті Іллічівськ Одеської області, земельна ділянка площею 0,0811 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер: 511080000:04:012:0111) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки – для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 41-42).
Згідно Державного акту про право власності серії ЯИ № 124240 від 29.09.2009, виданого Відділом Держкомзему у місті Іллічівськ Одеської області, земельна ділянка площею 0,0800 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер: 511080000:04:012:0112) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки – для ведення особистого селянського господарства (а.с. 43-44).
Згідно висновку експерта судової земельно-технічної експертизи № 26/23 від 09.06.2023, що виконано за заявою ОСОБА_2 для подання до Іллічівського міського суду Одеської області по цивільній справі № 501/1317/23:
- відомості, зазначені в технічній документації і кадастровій базі даних, не відповідають фактичним межам земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ;
- при співставленні координат земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , зазначених в технічній документації та кадастровій базі даних, встановлено, що згідно кадастрової бази суміжний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , що відноситься до старої забудови з терміном експлуатації не менше 30-40 років, частково знаходиться в межах земельної ділянки з кадастровим номером 511080000:04:012:0111за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок некоректних вимірів або некоректного внесення до КБД. Таким чином, згідно проведеного дослідження, враховуючи суттєві відмінності у розташуванні меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 як у технічній документації, так і в кадастровій базі даних від фактичного розташування меж та старої забудови, зроблено висновок, що на різних етапах (розроблення технічної документації та внесення відомостей до кадастрової бази даних) допущено помилки, які призвели до невідповідності меж;
- при співставленні наданих матеріалів встановлена часткова або повна невідповідність конфігурації та лінійних розмірів, зазначених в Державних актах на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 з відомостями, зазначеними в кадастровій базі даних та технічній документації (а.с. 47-60).
Спірні відносини між сторонами виникли з приводу усунення перешкод позивачу як суміжному землекористувачу перешкод з боку відповідача в користуванні земельною ділянкою шляхом заборони в перешкоджанні встановленні паркану між суміжними земельними ділянками.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд виходив з того що, 
земельні ділянки позивача та відповідача мають невідповідність конфігурації та лінійних розмірів, зазначених в державних актах на земельну ділянку, з відомостями, зазначеними в кадастровій базі даних та технічній документації; отже, право позивача хоча і порушене через зміщення, накладення земельних ділянок, що відображено в кадастровій документації, проте таке накладення жодним чином не пов`язано з будь-якою поведінкою відповідача, а має місце через помилкове внесення до кадастрової карти інформації щодо меж земельних ділянок, і для усунення таких порушень щодо накладень земельних ділянок обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та не призведе до поновлення прав позивача.
Переглядаючи вказане рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно відповіді експерта Рапач К.В., який проводив експертне дослідження, між земельними ділянками позивача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) та земельною ділянкою відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) паркан фактично відсутній, що підтверджується фотофіксацією до висновку (а.с. 58-59).
Оцінюючи вказаний експертний висновок як доказ у справі, суд виснував, що порушення прав позивача має місце через часткову або повну невідповідність конфігурації та лінійних розмірів, зазначених в державних актах на земельну ділянку АДРЕСА_2 , з відомостями, зазначеними в кадастровій базі даних та технічній документації.
Судом також встановлено, що 31.08.2020 за заявою позивача інженер-геодезист виконав відновлення меж спірної земельної ділянки, про що складено акт.
Акт відновлення меж земельної ділянки позивача складено без участі відповідача та без повідомлення його про такі дії.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 106 ЗК України, спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок.
Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду (ч. 3).
Власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок (ч. б).
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки (ч. 2).
У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин (ч. 3).
Як вбачається з положень Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (затверджена наказом Державного Комітету України по земельних ресурсів № 376 від 18.05.2010 року, втратила чинність 14.09.2021 року):
4.1. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок;
4.3. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст.186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
4.4. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.
Відсутність межових знаків земельної ділянки позивача, їх зникнення, переміщення або про встановлення спільних меж судом першої інстанції в межах підстав та предмету позову не встановлювалася.
Судом вірно виснувано про те, що Акт від 31.08.2020 суперечить зазначеним вимогам земельного законодавства, а саме, через відсутність підстав та порядку відновлення меж суміжних земельних ділянок; замість земельно-кадастрової документації суміжних земельних ділянок використані тільки дані Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру, дослідження відбулося у відсутності власника суміжної земельної ділянки - відповідача у справі через його не повідомлення за адресою проживання.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від «05».06.2018 року у справі № 338/180/17, від «11».09.2018 року у справі № 905/1926/16, від «30».01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від «04».06.2019 року у справі № 916/3156/17, від «29».09.2020 року у справі № 378/596/16-ц, від «26».01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц.
Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від «28».01.2020 року у справі № 50/311-6, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від «22».09.2020 року у справі № 910/3009/18).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від «02».02.2021 року у справі № 925/642/19, від «19».01.2021 року у справі № 916/1415/19).
Положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України визначені спеціальні шляхи захисту прав на земельні ділянки, у тому числі: б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; ґ) відшкодування заподіяних збитків.
Саме такі шляхи захисту прав громадян на земельні ділянки зазначені в абзаці третьому п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року.
Крім того, в постанові від 24 лютого 2020 року у справі № 458/1046/15-ц (про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою через розташування суміжним землекористувачем на земельній ділянці загорожі) Верховний Суд зазначив, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що покладення на відповідача зобов`язання усунути перешкоди шляхом заборони в перешкоджанні у встановленні паркану між суміжними земельними ділянками, не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення прав позивача та не відповідає належному способу захисту у цій справі.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції розглянув справу на підставі судової земельно-технічної експертизи від 09.06.2023, яка проведена відповідачем, без повідомлення позивача та залучення його до проведення такої як на підставу незаконності судового рішення є хибним.
За змістом частин другої, третьої статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (ст. 106 ЦПК України).
Висновок експерта № 26/23 від 09.06.2023 судової земельно-технічної експертизи проведений на підставі ст. 106 ЦПК України, виконаний за заявою ОСОБА_2 для подання до Іллічівського міського суду Одеської області по цивільній справі № 501/1317/23 , а експерт попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку за ст. 384 КК України та за ст. 385 КК України за відмову від надання такого.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Будь яких доказів на спростування вказаного висновку або заперечень щодо його обґрунтованості або суперечливості наявним матеріалам справи позивачем до суду не надавалось, тому вказаний висновок прийнятий судом як належний та допустимий доказ, яким встановлено, що порушення прав позивача має місце через часткову або повну невідповідність конфігурації та лінійних розмірів, зазначених в державних актах на земельну ділянку АДРЕСА_2 з відомостями зазначеними в кадастровій базі даних та технічній документації.
Позивач під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції із клопотанням про призначення у справі судової експертизи на предмет обґрунтованості своїх позовних вимог в межах заявлених ним позовних вимог і з огляду на предмет доказування у справі не звертався.
Посилання позивача, що судом не враховано як доказ флеш-носій з фіксацією дії відповідача по перешкоджання спорудженні паркану, є необґрунтованими, оскільки підставою відмови в задоволенні позову є та обставина, що між сторонами виник спір щодо меж земельних ділянок, а відтак без вирішення вказаного спору, позовна заява про усунення перешкод в користуванні власністю є передчасною.
Посилання позивача на ігнорування судом бажання позивача провести повторну експертизу за його участю, не може бути взято до уваги, оскільки ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 15 листопада 2023 року позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи на предмет того, чи відповідає межам земельних ділянок, які на праві власності належать позивачу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) та відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) встановлений між цими ділянками паркан; чи відповідає встановлений паркан межам, визначеним правовстановлюючими документами; коли цей паркан було збудовано.
Вказаний довід апеляційної скарги не спростовує правильність висновку суду про відмову у задоволенні вказаного клопотання, оскільки вказане не стосується предмету доказування по справі – усунення перешкод з боку відповідача у встановленні паркану між суміжними земельними ділянками, а стосуються іншого спору, який наразі не розглядається.
Крім того, апеляційна скарга не містить будь-якого клопотання про проведення відповідних експертиз.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови – 13 червня 2025 року

Головуючий                                                       М.В. Назарова

Судді:                                                               В.А.Коновалова

                                                       Ю.П. Лозко